Biologisk-fannistiska undersökningar av Öresund 



73 



levande skulle vara den, att »Öresunds låga och ofta till följd af kombinerade 

 ström- och vindförhållanden helt hastigt vexlande salthalt» ej skulle vara »så de- 

 struktiv gentemot de arktiska djuren som mot de sydliga och vesteuropeiska, hvilka 

 endast kunna fördraga saltare vatten.» Det bevis, som Lönnberg lämnar härför 

 synes mig allt annat än övertygande, och den framställning av Öresunds hydro- 

 grafi, som givits här ovan, ger otvetydigt vid handen, att beträffande de dju- 

 pare områdena, från omkring 20 m., inga sådana växlingar bestå. Sanno- 

 likt har av ett förbiseende Lönnberg icke kommit att taga hänsyn till de redan 

 vid tiden för hans undersökningar föreliggande danska iakttagelser, som ovan 

 refererats. 



Som stöd för reliktteorien åberopar Lönnberg framförallt echinodermernas 

 samt molluskernas utbredning. Det är mig icke möjligt att här ingå på en mera 

 detaljerad kritik av de argument, som erhållits i dessa formers utbredningsförhål- 

 landen. Det torde knappast hellre vara nödvändigt, Blott så mycket må i för- 

 bigående anmärkas, att de av Lönnberg åberopade arktiska eller nordiska echino- 

 dermerna inom Sundet så gott som uteslutande träffats å djup som överstigit 18 m. 

 och således måste framhärda i kattegattvatten (Björck 1913 s. 35 — 36). Vidare 

 bör det framhållas, att Mortensen i sin intressanta diskussion av Grönlandsfaunans 

 sammansättning till denna faunas atlantisk-boreala element hänför följande av 

 Lönnberg som arktiska' rubricerade Öresundsformer: Asterias mülleri (M. Sars), 

 Solaster endeca (L.), S. papposus (L.), Cribrella sanguinolente (O. F. Müll.), Ophio- 

 glypha sarsii (Ltk.), Psoitis phantapus (Strussenf.) och Phyllophorus pellucidus (Flem.). 

 Beträffande den andra Phylloplwrus-arten, Ph. drummondi (Thomps.), vill Morten- 

 sen ej avgöra om den är identisk med Ph. pellucidus eller icke. De båda opbiu- 

 riderna Ophioglypha robusta (Ayr.) och Ophiopholis aculeata (O. F. Müll.) (den 

 senare förekommande även vid England och i Nordsjön norr om 54°) äro tvi- 

 velaktiga med hänsyn till sin natur. Av Sundets arktiska echinodermer återstår således 

 endast Strong ylocentrotus dröbachiensis (O. F. Müll), vilken emellertid såväl i Katte- 

 gatt som vid Bohusläns kust är en mycket allmän form, och som av Süssbach och 

 Brecener (s. 176) anges förekomma ej blott i Nordsjön norr om 40-meterslinjen 

 utan även vid Frankrikes nordkust. I överensstämmelse härmed är det ju helt na- 

 turligt, att former som Cribrella sanguinolente och Asterias mülleri, vilka i Lönnbergs 

 bevisföring inta en framskjuten plats, såsom av Cleve ofrånkomligt uppvisats, icke 

 ha en sådan diskontinuerlig utbredning, att de på något sätt kunna åberopas som 

 stöd för reliktteorien. Såvitt jag kan se, ge echinodermerna inga hällpunkter för 

 antagande av en relikt karaktär hos faunan i Öresund. 1 



För mig ligger det närmare att i detta sammanhang uppta till granskning ut- 

 bredningen av de kräftdjur, som av Lönnberg framdragas såsom stöd för hans 

 uppfattning. Det erinras därvid framförallt »om den högnordiska Lithodes, som ej 



1 Av allt att döma råder motsvarande förhållande beträffande molluskerna. Vad som här 

 sagts om echinodermerna har sin tillämpning å exv. Modiolaria nigra. Den lever i Öresunds 

 salta bottenskikt, finns i södra och mellersta Nordsjön samt vid norra delen av Brit. öarna. 



Lunds Universitets Årsskrift. N. F. Afd. 2. Bd 11. 10 



