78 Wilhelm Björck 



Det är sålunda lätt nog att konstatera, hurusom vertikalutbredniugen inom Öre- 

 sundsområdet i tvenue hänseenden uppvisar avvikelser från det vanliga inom åtmin- 

 stone öppet havsområde i våra nejder. A ena sidan hyser sublittorahegionen, främst 

 dess slikområden, former, som normalt äro hemmahörande inom littoralregionen 1 

 (oftast dess algbälte), men som i Öresund saknas eller äro sällsynta där, å andra 

 sidan inrymmer regionen också arter, som eljes återfinnas å betydligt större djup. 

 Några exempel visa bäst innebörden härav. 



Till den förra gruppen, som ej är så särskilt talrik, höra: Perioculodes longi- 

 manus, Iphimedia obesa, möjligen också Mclita obtusata; Laniprops fasciata, Pseudo- 

 cuma longicornis, Erythrops elegans; av dekapoderna : Galathea intermedia, Eupagurus 

 hemhardus, Pandalus montagui, Hyas araneus. Mindre utpräglat gäller ett liknande 

 förhållande om Bathyporeia pilosa, som från den fina sanden på 1 — 3 f:s djup för- 

 drivits ned mot littoralregionens undre delar; Eupagurus bernhardus och Pandalus 

 montagui anträffas i större mängd endast nedanför littoralområdet, på djupare vatten. 



Som exempel på den andra kategorien kunna anföras 2 : Harpinia antennaria 

 (30—150 f.), H. crenulata (känd från Norge, 30—100 f.; Biskayabukten, 950 m.), 

 Byblis gaimardii, Haploops tubicola (20 — 100 f.), Amphilochus manudens (40 — 100 f.), 

 Amphilochoides boeckii (50 — 150 f.), Synchelidium tenuimanum (50—300 f., »true 

 deepvvaterform»), Mœra lovéni (40—60 f., Bohuslän), och Unciola planipes (50 — 300 

 f.). Det torde ej kunna förnekas, att dessa former i Öresund utgöra faunaelement 

 — flertalet konstanta — inom ett djupområde, där de eljes ej alls eller endast 

 utlöpande, sporadiskt förekomma. Detsamma gäller likaledes om Ianira maculosa 

 (30 — 100 f.), Pleurogonium inerme (60 — 150 f.), Pl. spiuosissimum (50 — 100 f.), Leu- 

 con nasica (30 — 100 f.), Diastylis tumida (20 — 300 f.), Leptostylis villosa (under 60 

 f., »a pronounced deepwaterform»), Campylaspis rubicunda (30 — 100 f., ner till 1977 

 m., Stebbing,), Erythrops erythrophthalma, Pandalus borealis, Spirontocaris lilljeborgi, 

 Sp. spinus och Crangon allmanni. 



Man skulle kunna säga, att vi i Öresund — samma förhållande gäller f. ö. 

 om sydöstra Kattegatt och i viss mån St, Bält — möta en koncentration av 

 vertikalregionerna. Inom området 20 — 40 m. träffar man former, som vid 

 Norge, i Skagerack, ja även i norra Kattegatt finna sin övre gräns å betydligt större 

 djup, och som i Öresund förekomma tillsammans även med rena littoralelement. 

 Särskilt anmärkningsvärt är det, att i Öresund iaktta så karaktäristiska bebyggare 

 av den svenska kustens djuprännor som de nämnda dekapoderna 3 . 



Det finns för övrigt i dessa förhållanden åtskilligt, som erinrar om den skill- 

 nad, som består mellan den yttre skärgårdens och fjordarnas djurliv. Appellöf 

 framhåller t. ex., hurusom Hyas araueus, Pandalus montagui och Pandalina brevi- 



1 Kylin har (s. 243) konstaterat motsvarande förhållande i fråga om algerna. 



2 Siffrorna inom parentes hänvisa till djnpuppgifter hos Saks, Stebbjng eller Bruzelius. 



3 Stuxbeeg påvisar från Sibiriska isbavet förhållanden som synas vara av principiellt 

 samma innebörd, 



