Biologisk-faunistiska undersökningar av Öresund 85 



bredningsförhållaudena har redan å annat ställe närmare klargjorts, och jag har 

 därvid sökt uppvisa, att dessa lika litet som de anförda hydrografiska förutsättnin- 

 garna motivera en dylik uppfattning. Det återstår emellertid att tillse, vilken all- 

 män karaktär, som tillkommer den genom de nya undersökningarna utfyllda faunan, 

 i den mån en sådan uppgift är genomförbar med vår ofullständiga kännedom om 

 flera av de ifrågavarande arternas utbredning. Särskilt kännbar är denna brist för 

 det väslatlantiska områdets vidkommande. Och för många av de av skandinaviska 

 forskare nybeskrivna mindre formerna är säkerligen även det europeiska gebitets 

 omfattning ofullständigt känd. Endast dekapodernas utbredning kan mera i detalj 

 klarläggas, såsom Appellöf gjort för Nordhavets del. 



En icke obetydlig svårighet möter man redan däruti, att de djurgeografiska 

 regionerna hos skilda författare erhållit väsentligt skiftande omfattning och begräns- 

 ning. Det skulle föra för långt att här närmare ingå därpå, ocb jag inskränker 

 mig därför till några buvuddrag. 



De första försöken till undersökningar av denna art kunna ledas tillbaka till 

 M. och G. O. Sars, som upptagit dessa problem till en ingående behandling, sär- 

 skilt i vad som rör den arktiska regionens begränsning och därvid grundlagt den 

 uppfattning, som än i dag i det väsentliga är förhärskande. Senare ha Heincke 

 och Möbius i sitt arbete »Die Fische der Ostsee» (1883) genom fastläggande av 

 nord- och sydformernas inbördes förhållande i Östersjöfaunan sökt belysa den- 

 nas ställning. Mera genomförd framstår den däri utvecklade tankegången i 

 Heinckes utredning av Helgolandsområdets mollusker (1896). Den bestämning av 

 utbredningsgebitens omfattning, som Heincke på i grunden överensstämmande sätt 

 framlagt i dessa arbeten, har sedermera övertagits och godtagits utan eller med helt 

 obetydlig modifiering av en hel rad författare, som systematiskt och djurgeografiskt 

 sysselsatt sig med Nordsjöfaunan '. Så har Ehrenbaum (1897) behandlat cumacéer 

 och schizopoder, och ännu så sent som 1911 har Zirwas ej kunnat taga ståndpunkt 

 till frågan, huruvida Heinckes eller Michaelsens här nedan refererade regionsbe- 

 gränsning är att föredraga. På samma grund vilar, som nämnts, också Lönnbergs 

 uppdelning av Oresundsfaunans element i nord- och sydformer. 



Heincke urskiljer tre huvudgrupper former: 1) nordliga, som i norr över- 

 skrida polcirkeln men söderut ej uppnå Medelhavet, 2) sydliga, som ha sin 

 huvudsakliga utbredning vid södra Europa, framförallt i Medelhavet, men ej gå 

 över polcirkeln eller högst till Lofoten samt 3) med obestämd utbredning, som 

 antingen förekomma inom bägge de nämnda områdena eller också i ett begränsat 

 gebit mellan polcirkeln och Medelhavet. Bland de nordliga urskiljer Heincke en 



1 I tillämpningen uppnå vissa tyska forskare högst egendomliga resultat. Så t. ex. Wede- 

 meyer, som i sin av onödig bredd präglade framställning av Nordsjöns räkfauna rubricerar en 

 så föga arktisk art som Pandalus montugui såsom huvudsakligen arktisk; Crangon allmanvi 

 blir boreal-arktisk, medan Spirontocaris spinns, som torde vara en av de mera utpräglade kallvat- 

 teii8formerna, enligt samma terminologi är arktisk-boreal. På samma sätt betecknas f. ö. även 

 Sp. polaris. 



