Wilhelm Björck 



undergrupp, de arktiska eller boreala arterna, »som ha sitt egentliga hem i höga 

 Norden, finnas alltså också vid Ostfinmarken, och utbreda sig därifrån till Spets- 

 bergen, Grönland, Island och arktiska Nordamerika Söderut gå de på sin höjd till 

 Engelska kanalen» (s. 145): 



Oberoende av Heincke genomförde C. G. Joh. Petersen i sitt arbete »De 

 skalbserendc Molluskers Udbredningsforhold i de danske Have indenfor Skagen» 

 (1888) en avvikande begränsning. Hans »nordliga» arter gå öster om Nordkap in 

 i de arktiska haven och uppnå ej Medelhavet, d. v. s. äro identiska med Heinckes 

 arktiska. Petersens »sydformer» förekomma från Medelhavet norrut till Väst- 

 finmarken, medan åter hans arter med obestämd utbredning äro förhanden i bägge 

 gebiten. 



En tredje ståndpunkt företrädes av Michaelsen (1897), som inför de mera mo- 

 därna termerna, arktiska, boreala och lusitanska regionerna. Michaelsens arktiska 

 region begränsas i söder av en linje, som från Cap Race på New Foundland löper 

 parallellt med Grönlands sydostkust och avskär Islands nordkust samt därifrån till 

 Lofoten. Området söder härom utgör den boreala regionen, som sträcker sig till 

 den lusitanskas nordgräns. Denna följer Irlands och Englands sydkust, varjämte 

 området omfattar även Kanalen samt Medelhavet. 



Frågan om det arktiska områdets avgränsning blev särskilt aktuell, då det 

 gällde att i »Fauna arctica» monografiskt behandla detta områdes fauna. Det sätt, varpå 

 detta arbete verkställts, lämnar, som H. J. Hansen (1908 s. 7) närmare belyst, åtmin- 

 stone för vissa arthropoders del mycket övrigt att önska. Så t. ex. är ju Dopleins 

 kompromiss med 60° n. br. som sydgräns både värdelös och vilseledande. Bättre 

 har Zimmer (1900, 1904) lyckats, i det han låter temperatur- och strömförhållanden 

 fälla utslaget, Sin klaraste och bäst genomförda tillämpning har denna grundsats 

 erhållit av Appellöf (1906), som på basis av hydrografiens resultat och omfat- 

 tande egna undersökningar utstakat de nordliga farvattnens naturliga regioner. 

 Dessa Appellöes undersökningar skola läggas till grund för vår diskussion av 

 Oresundsfaunans allmänna karaktär. Det är också på grundvalen av dem, som i 

 det föregående de olika arternas utbredningskaraktär angivits. 



Den arktiska regionen omfattar alla havsdelar och kuststräckor, som behärskas 

 av polarströmmar (temperaturen i regel negativ). Dit höra följaktligen Västgrönland 

 norr om Holstensborg, Ostgrönland norr om Danmarksundet, Jan Mayen, Nord- och 

 Ostspetsbergen, Franz Josefs land och Novaja Semlja, kuststräckan mellan Vita havet 

 och Karahavet samt N 0 rdhavets stora djupbassäng, oberoende av läget i förhållande 

 till polcirkeln. Till den boreala regionen hänföras sådana områden, som stå un- 

 der inflytande av golvströmsvatten eller kustvatten, alltså Skandinaviska halvön upp 

 till Nordkap, Nordsjön, Skagerack och Kattegatt, Shetland och Färöarna, Islands 

 syd- och västkust. Mellan dessa bägge huvudregioner inskjutes en blandningszon, 

 den boreoarktiska, omfattande de områden, där de nämnda vatteuslagen mötas 

 och där följaktligen de hydrogafiska förhållandena i särskild grad växla under olika 

 årstider och med olika strömförhållanden. Sådana övergångsgebit äro Ostfinmar 



