90 



Wilhelm Björck 



Endast Leucon nasicoides, Michtheimysis mixta samt Gammaropsis melanops, som äro 

 anträffade i rent arktiska trakter, äro okända även från Nordsjöornrådet. 



I detta sammanhang torde det vara lämpligt att erinra om, vad som f. ö. 

 redan av Metzger (s. 309), i senare tid av Reibisch (1914 s. 225) betonats, att 

 Kattegatt (detta gäller även Öresund) ligger mycket lättare tillgängligt för norrifrån 

 invandrande organismer än de sydligare Nordsjöområdena. Längs Norska rännan 

 erbjuder sig en jämförelsevis lätt trafikabel kommunikationsled in i Skagerack, östra 

 Kattegatt och Öresunds djupränna, i viss mån även ned i Stora Bält. Appellöfs 

 (1905 s. 72) fynd av karaktäristiska arktiska amfipoder i södra delen av Rännan 

 (temp, å 292 m. 5°83 C.) verifiera ju denna uppfattning. Häri har man helt visst 

 att söka den måhända förnämsta anledningen till att Kattegatt, som Heincke på- 

 visat, i molluskfaunan har en mera nordlig prägel än Helgolandsområdet och 

 detta så mycket snarare, som detta förhållande i östra Kattegatt är vida starkare 

 markerat än i västra. Det är redan framhållet, att Öresunds krustacéfauna visar 

 nära anslutning till östra Kattegatts, och, om därför i dessa områden de arktisk- 

 boreala formerna skulle vara relativt starkare framträdande, är detta ju alldeles i 

 överensstämmelse med vad, som på grund av föreliggande förhållanden är att vänta. 



Slutligen torde ett par ord vara på sin plats i anledning av den tolkning, som 

 givits dessa förhållanden och den förmenta förhandenvaron av arter med diskon- 

 tinuerlig utbredning. Det är redan uppvisat, att de åberopade krustacéerna icke 

 låta sig användas i detta sammanhang. Däremot finns det onekligen i Öresund 

 lika väl som i Östersjön och angränsande havsområden enstaka former med mer 

 eller mindre utpräglat diskontinuerlig utbredning, vilka förtjäna särskild uppmärk- 

 samhet. 



von Hofsten rubricerar som otvetydiga glaciala relikter i havsfaunan Astarte 

 borealis och Pontoporeia femorata. Båda förekomma såväl i arktiska området som i 

 Östersjön, och båda uppvisa den diskontinuitet, som är karaktäristisk för relikterna. 

 Men i någon mån är denna diskontinuitet liksom utbredningen i Östersjön av olika 

 omfattning hos de bägge arterna. Pontoporeia femorata förekommer i Sundet och 

 Bälterna, i Kattegatt och vid Bohuslän, är anträffad på två ställen vid norska väst- 

 kusten, varefter den vid Ostfinmarken åter uppträder konstant. Astarte borealis går 

 visserligen genom Sundet och Bälterna upp i södra Kattegatt i enstaka individer, 

 men med undantag för ett eller ett par fynd i Bergenstrakten samt ett par från 

 mellersta Nordsjön (norr om St. Fiskarebanken 1 ex., norr om St. Slikbanken 

 2 ex., Schräder) saknas den upp till Lofoten. 



Inom Öresundsområdet förekomma i varje fall två arktisk-boreala former, 

 Diastylis rathkii och Michtheimysis mixta, vilkas utbredning synes mig röja en an- 

 märkningsvärd parallellism med de nyssnämnda arternas l . 



1 Möjligen kan Phoxocepkalus holbölli också av samma grund göra anspråk på uppmärk- 

 samhet, i det att den från arktiska och boreoarktiska regionen går ned mot den borealas 

 sydgräns, förekommer i Östersjön, men antnärkes uppträda i reducerad frekvens vid Norges bore- 

 ala kuster (Saks), möjligen fast långt ifrån säkert även i norra Ka-ttegatt. 



