Biologisk-faunistiska undersökningar av Öresund 



91 



Redan Meinert (1890 s. 202) har ifråga om Diastylis rathkii antytt, att Öster- 

 sjön måhända vore ett annat centrum för arten vid sidan om det arktiska. I 

 anslutning till denna tankegång skulle jag, under starkt betonande av det hypoteti- 

 ska i åskådningssättet också ur den synpunkten, att dess raison d' être är beroende 

 av litteraturuppgifter, vilkas faktiska underlag undandrar sig bedömande, vilja uppta 

 de nämnda arternas utbredningsförhållanden till en närmare granskning. 



Michtheimysis mixta har, som nämnts, en vidsträckt utbredning inom det ark- 

 tiska området och är i Östersjön långt upp i Bottniska viken allmän, liksom fallet 

 befunnits vara i Öresund. 1 litteraturen uppges den saknas såväl i egentliga 

 Kattegatt och Skagerack som i Nordsjön. Från södra Kattegatts gränsområde mot 

 Sundet kännes den dock liksom från en av Skageracks fjordar. Den anges dessutom 

 vid Norge från Kristiania- och Trondhjemsfjordarna samt naturligen från Finmarken. 

 Sannoliktkan man ej med fog tala om ett verkligt diskontinuerligt utbredningsgebit, 

 då de nu bestående luckorna otvivelaktigt torde komma att utfyllas, men egendomligt 

 vore, om ett djur skulle i vissa områden ha kunnat helt undgå fångstredskapen, 

 om det där uppträder i samma talrikhet som anuorstädes. Man misstager sig där- 

 för troligen icke, om man av utbredningsuppgifterna utläser en väsentligt min- 

 skad frekvens i de havsområden, där arten nu uppges saknas. I mångt och 

 mycket samma bild erbjuder Diastylis rathkii. A ena sidan vidsträckt arktisk ut- 

 bredning och förekomst i Östersjön, å andra sidan rapporteras den vara icke allmän 

 i sydöstra, sällsynt i västra och okänd i östra Kattegatt (Skagen — Anholt). Men 

 vid Bohuslän finns den, liksom i Norska rännan och längs hela Norge. Även om 

 ett utbredningsavbrott icke helt kan uteslutas, är det även i detta fall avgjort säkrast 

 att antaga allenast en frekvensolikhet. 



Det är denna sällsynthet eller frånvaro i större eller mindre delar av det 

 mellan arktiska regionen och Östersjön liggande området, kontrasterande mer eller 

 mindre skarpt mot talrikheten inom de nämnda områdena, som är det gemen- 

 samma draget i dessa formers utbredningsbild. Hur skall detta förhållande förklaras? 

 Rent teoretiskt är det säkerligen icke omöjligt, att med Meinert tänka sig utbrednin- 

 gen ha försiggått från tvänne håll. Från en relikt härd i Östersjön, som kunnat över- 

 leva Littorinatidens varmare vatten, ha nya marker erövrats i norr, medan sam- 

 tidigt förposterna från den arktiska regionen ryckt allt längre mot söder. På så 

 sätt ha de temporärt åtskilda bestånden allt mera närmat sig varandra. I sist- 

 nämnda fallet återstår blott en del av Kattegatt och Skagerack att erövra, och 

 Michtheimysis mixta's bägge kolonner ha visserligen mötts, men i övergångsområdet 

 är talrikheten ej så stor. Pontoporeia femorata har framskridit längs Bohuslän 

 men blivit efter vid Norge, Astarte borealis åter har av en eller annan anledning- 

 blivit efter i våra nejder men längs Norge framträngt till Lofoten, förposter ha 

 visat sig vid Bergen och i mellersta Nordsjön. 



Öresundsområdet är alltså lika väl som vissa delar av Nordsjön djurgeografiskt 

 ett gränsområde, där former med skilda utbredningscentra och av olika utbred- 

 ningsvidd mötas och blandas. Nordsjön ligger väl till för inmarsch, i flera fall från 



