672 Rozbor staročeské literatury. J. Jungmann: 
bolioniyslriý a pokojný na swé twrzi, složil a wyložil tyto kniehy českým jazykem. A ačkoli 
w druhých (druhdy?) slowiccli za naších let neobyčejných, ale w staré české řeči naleze- 
ných, kterýmž často čta, porozumieš. A také jsa rozumu (dospělého) mluwí řečí okrášlená 
a milá (o wècech), w kterýchžto písma sw. starého i nowého zákona i doktorów swatvch po- 
žiwá. Kteréžto rozdělil jest we troje kniehy. A jsáC na mnoho miestech a zwláště na po- 
čátku rozomów wtipných a wysokých pro ty, jenž jsá žiwotów к bohu pozdwižených a mvsií 
swá, a jenž mají o bohu wyšie poznánie, než sprostní. Protož komuž by zdály (sě) u prwu 
tťžky a nesnadný, nerozpakuj sè. Protož přetrp laskominy a ostrost tu jako onoho wína 
na oné swatbě prwnieho, potomť bude pochotnější dáno. A jakož žákóm we škole, riekají, 
lekcí čtená jedná líbí sě, a desetkrát přečtená lépe rozumie sě. A к tomu popros pána 
boha, toho mistra umělého, ať rozum otewře a oswietí, a к tomu chut a milost dá, a uzřieš 
s pomocí jeho w nich welikú kratochwil a užitek duši a spasení swému. Ale ktož chceš 
užitku toho požíwati, musíš s swěteni nemnoho mieti činiti, a též tělesným žádostem, libo- 
stem a ďábelskému lákání odoláwati, a vv čítání upokojenau mysl mieti. I wěziž, o čem 
w prwních knihách wypisuje. Najprwé o poznánie boha a trojice swaté, a tak o božské 
jednotě, a kterak můž bůh po stwořenie poznán býti, a o jeho moci, nuidrosti a dobrotě, 
a skrze které wěci wiece a w čem móž a má bůh poznán, ctěn a tak milowán býti. Dále 
o přirození a diistojenslwie angelském, o jich mocech. O dewieti kořiech andělských a spo- 
sobu a zwláštnosti jich koru každého. \V druhých kniehách, kdež rozmiúwá duše s swè- 
domím, najprwé w poznánie o milowánie boha a náboženstwie, a kterak se má duše jeho 
samého přidržeti, a swět a ďábla a tělo swé w jich žádostech opustiti. Co jest člowěk a 
odkud pošel a kam zabládil a z čeho zase wyšel. Dále darv a dobrodiní mnohá a weliká 
duchownie i tělesná, jenž člowěk od boha wzal a bére, kterak jich má wděčen býti, a z toho 
milowati, a к němu se wešken pohnuti a obrátiti. Opět dále o dwojí radosti, duchownie a 
tělesné, která užitečnější. O pomstwie a smrti zlé hříšných a jich biedách pekelných; o ra- 
dosti a odplatě dobrých a pochotné smrti jich, a o králowstwie nebeském, kteréž jsú w něm 
příprawv a užitkowé a chwála boha a s ním jeho zwolených. 
Na lo následuje předmiuwa Štítného s nadpisem čerweným; Tuto již počíná řeč 
najprwé sám s sebá a potom s dětmi, i die takto (černidlem): Bůh wšemohútně milosrdný эс. 
Z kteréžto zde toliko některé částky klademe, [Bůh chce aby ho lidé poznali w skutcích 
jeho, an w poznání jeho jest wěčný žiwot]. Dal jim swobodnost, i dí: Otěž otce swého a 
powíť; swých starších wztěž a ukážíť. Zprawil to tak bůh, aby se mladší od starších učili, 
aby tak se w nich milost boží rozmáhala, a к swětu tomuto potuchala . . . Duše jest toho 
přirození, že musí něco milowati; nepoználi co statečného, ale obrátí milost к nestatečnému 
. . . O tom také mysle a rozjímaje как mi jest z mladu nulo bylo cos buď slýchati kře- 
sťanských wěcí od otce swého a od mateře, proněž jsem pak i w pisma přišel w někaká 
známost. Wymyslil jsem knihy tyto, jako bv děti tázali otce, a otec jim odpowiedal . . . 
Pročež pak rechnie a wrčí pyšní na mě a nebo hlúpí, ježto wše hyzdie, jemuž nemohá sami 
rozoměti, ež píši česky. A kto wie, komu to bude někdy užitečno, a kratochwilno w ho- 
spodinu ... A protož známť to, ežť jest mně nejprwé užitečno psáti, cožť píši . . . Ale 
