Tři nàhclenshè Iraklnhj z lö, stclcti. 
1110 naši Pikhartûwé liein se také nakazují, nebo se i proto po druhé kitie.« Dále w kapi- 
tole osmé \v třetím století prawí spisowatel náš: »Donata kacieře hlawatého otce Pikhartów 
našich wšickni tito jednostajnú mysh', nebo jednostajné wiery mužie porážejí, proti nènm 
niluwie, Kážie i širokými řečmi piši.« W též kapitole blízko zmiňuje i prwním kíesťanstwi 
w Čechách těmito slowv: »A osmého sta w vkládal řeci apoštola swatého swatý Remigius 
biskup a též kázanie swatá, kteráž času swého mluwil mnohá a \vérná nám pozuostawil. Л 
tohoto sta Čechowé к wieře piistúpili křesťanské. Otcowé naši zpniwu wiery přijemšc, od 
tcch kteří sii bvli naučeni, od ucitelów předpowéděnvch a mnohVch jiných, kteřížto wšickni 
jednostajné při wieře smyslili, w jednom pokoji spolkem wšickni bez roztržek v wieře se 
twrdili a pewnili. Nepřátelé kacieřstwa a лѵ«есЬ bludów proti již častojmenowaným kusóm, 
kteréž sú Pikhartowé opét znowa >vzbudili, wšickni spolkem jsú žádnému žádný z nich nepo- 
woluje wšeckv wšickni za bludné kladli, wieře odporné a kacieřské.« We dwanácté kapitole 
zmínka se déje o listu, kterýž bratří Kokyczanowi poslali takto: »Ale otážešli se: jak dlúho 
jest pod způsobem tiem tělo Krystowo? Odpowieť, budeliť se wiak odewřieti před tebú 
chtieti Pikhart, že tak dlúho, jakož potí ebie jest ku přijímaní, neb tak w listu jednom mistru 
Rokycanowi arcibiskupu wolenému slawné pamieti píší.« Dále o Piokycanowi w třinácté ka- 
pitole: nPak tuto již naprosto wšecky opovvrhli prauiece: žeby pak najlepšie kněžie byli z 
wašich od nich svválosti my přijímati nechcme, a to proto, že nejsú kněžie z řádu, a ktera- 
ký-by to byl řád cierkwe mistru Rokycanowi o něm psali, a nad to také zjewnèjie takto jiej 
wvprawowali skrze kněze Michala, nějakého staršieho swého, kterýžto jsa knězem swěceným 
od biskupa římského. Jakž jest wvzdvvihl rolu tuto a iakého řádu ji naučil, takto před 
mistry pražskými oznámil to. Kdvž sem shlédl lidi, i ty kteříž krew boží z kalicha pijí, 
i tv také, kteříž pod jednú zpuosobú swátost oltářní berú, ani obojí nejsú žiwi podlé zá- 
kona božieho , neb skutkowé jich daleko odstúpili od něho, křesťanského žiwota prázdni 
jsú, na cestě úzké krvstowě nejsú, i počal sem mvsliti, abvch se mohl od obojích odtr- 
hnuti. Modlil sem se Bohu a ten mě posílil, přistúpil sem к lidem obecným, prostým, kte- 
réž sme mv také obšírné swrchu wypsali, a těm sem mluwil, aby skutkv swými wiery do- 
wodih. Přijali to, a w malém času, u welikém počtu jsú rozmnoženi. Pak лѵгаіі sme to 
před se, abychom se konečně od moci úřadu papežowa odtrhli, a tak kněžstwa jeho, a 
z sebe wyzdwihli knéžie, kteříby měli posluhowali, a který by měl z těcli prwnie miesto dr- 
žeti w moci úiadu. A za to sme se pánu Bohu modlili i postili, aby nám to pán Buoh 
okázal, chceli to len čas mieti. A to podlé příkladu toho, jakož učinili apoštolé, když wo- 
1111 dwanáctého, le skrze los i přišlo tak že chce. I uwěřili sme tomu, že jest to wuole božie, 
aby to bylo, i pustili sme konečně kněžie, kteříž pocházejí z moci úřadu papeže, z wiery 
wériece tomu, že buoh nechce bvchoni к nim zřenie měli o posluhowánie. Tehda wywolili 
sme z sebe jich dewět, a z těch dewieti, aby byli třie, pakli dwa, pakli jeden. Pakli ještě 
pan Buoh nechce mieti, aby nebyl ižádný. I wzali sme dwanácté lístków, a třech těch na- 
psali sme: jest, na jiných wšech bylo pak napsáno: ncnie. I směsili sme je spolu, a powo- 
lawše mládence, kázali sme ty líslky rozdali wšem těm dewieti. I ])adl jest los na tři, za 
kteréž sme prosili Boha byli, a poznali sme čiledlně, že jest pán Buoh nawštiewil nás: a 
