Ziu'Cl pána Jeiíh Krista. 727 
tých otcůw wypracowané a iHnoh}'mi rozjímáními i modlitbami lozhojrK-né dílo obsahem 
sw^'m od rukopisu našeho na mnoze se hší. Tott-ž platí o jiném vve středním wèku a ještě 
později wvsoce ceněném dílu , totiž o Šimona Fidata de Gassia, Augustiniánského pauste- 
wníka, umrewšího léta 1348, knize o skutcích Krista Pána: Enarrationum evangelicae veri- 
latis seu de gestis domini salvatoris libri XV, tištěné ponejpr\vé wlasky vve Florencii l i 96, 
potom latinsky w Basilei lól" a jinde. 
W rozličných ewropcjskVch bibliotékách, jakž patrno z Montfauconowa popisu, na- 
chází se nemalý počet rukopisůw, w nichž žiwot Ježíše Krista se wypisuje, dílem od jme- 
nowaných spisowatelůw, jako od Hugona Kartuzského, Hubertina Minority a j., dílem od 
nejmenowanV ch ; než o těchto, zdaliž a pokud s českým naším rukopisem se srownáwají, 
nemaje o nich místnější známosti, saudili naskrze nemohu. 
Žiwot Ježíše Krista, w rukopisu našem obsažený, ps;in jest wěrně a prostě na zá- 
kladu wvprawowání čtvr ewangelistůw, s připojenými kratičkými rozjímáními a wýklady podlé 
swatvch otcůw a jiných slowulných spisowatelůw církenních středního wěku. Uwozujít pak 
se, mimo ewangelisty, zejména tito: sw. Jeroným, sw. Augustin, sw. Chrysostom, sw. Diony- 
sius, s\v. Řehoř, sw. Beda, sw. Anselm (umř. I08(i), sw. Bernard (umř. 1153), mistr Petr Pa- 
řížský (Comestor, umř. 1178), jehož Scholastica hisloria často se připomíná, a mistr Albrecht 
VVelký (umř. 1280). Z těchto dokladûw aspoň tolik wyswitá, že české naše dílo nemohlo 
dříwe nežli na konci XIII století powstati, ačkoli možné jest, že skládání jeho teprwé do 
téhož století, w němž i došlý nás rukopis psán jest, náleží. Saudě podlé jazvka, welmi či- 
stého, samorostlého a latinismňw prázného , za podobné přijímám , že púwodce žiwotopisu, 
jehož rozborem se zanášíme, dílo swé buďto docela půwodně, buď aspoíi welmi swobodně 
podlé starších latinských wzoruw česky spisowal, wybíraje odewšad to, co za lepší pokládal, 
a předkládaje je, w duchu dobře zažilé a ztráwené, swým českým čtenářům způsobem docela 
nowým, od oněch cizích wzorů neodwislým. Jaz\k zajisté a sloh našeho spisowatele lak jest 
přirozený, přesný, jádrný, jasný a snadno srozumirccllný (ono w nadpisech často se namítající, 
owšem nečeské a neslowanské, otrocky podlé latiny skrojené : c fniic cd icinnicc, cd Zachta, 
cd slepého a l. d., přijato nepochybně pauhým zwykem ze starých překladůw ewangelii), že 
čtenář we starší češtině ti'ebas jen powrchně zběhlý i za našeho wěku dílo loto beze wší 
obtíže, anobrž pro dobrý wýbor wěcí a odstranění wšeho, což powěrčiwého a nebiblického 
jest, s oprawdowým zalíbením čísli by mohl. Neboť, jakž řečeno, spisowatel obraw sobě za 
průwodce prwolní swědky o žiwotu a skutcích Ježíše Krista, totiž swaté čtvrv ewangelistv, 
neodstupuje w podstatných wěcech nikdež od wvprawowání jejich, nýbrž jediné jádru z je- 
jich knih wzatému zewnitřní ozdůbky a barwitost, místy i jakausi dramatickau žiwost, ze swé 
mysli a dle swého wkusu přičiíiuje, owšem pak na jednom místě wýslowně se oswědčuje, že 
mu báječné žiwoty Ježíše Krista, jimiž hned prwotní církew byla zaplawena a kteréž i we 
středním wěku w oběhu byly (potomně, w druhé polowici XV století, často i tiskem wxdané , 
nebyly neznámy, a že jimi zaumyslně opowrhowal ; prawí zajisté, mluwě o dětinstwí Ježíše 
Krista, w tato slowa : »Nie sě nečte ani píše, co jesť těch pět let činil Ježíš bydle w Naza- 
relě, krčmě jedny knihy jsá, jcíto slcwú с dëtinstwie našeho spasitele , lích jsem psdti nechtěl. 
