Rukopisy českého žaltáře. 
113 
spodi, spasi Careviča, Za věru i věrnosť,« a z polských, onde i onde po kragi položených 
i^loss poněkud s podobnost] domýšleli se lze, že žaltář ten někdy w Rusku (snad w Bělo- 
rusku nebo Lilwě ?) a Polště se nacházel, a snad w čas reformacj nebo i pozděgi do 
Witenberku se dostal. Na počátku minulého stoletj giž byl we Witenberku: neboť léta П40 
sld. Králowecký jáhen Michal Lilienthal we swém spisu: Preussische Zehenden (Bd. II. S. 
344 fl",) dosti obsjrnau zpráwu o něm wytisknauti dal, kterauž známý Torunský professor 
a spisowalel historie literatury polské, Jan Daniel IIoíTmann, pro něg byl zhotowil. Zpráwa 
tato wšak nikomu dosti učinili nemohla, gesto HofTmann, w giných slowanských nářečjch, 
kromě polského, negsa zběhlý, na neyduležilěgsj otázku: w gakém gazyku by žaltář len 
psán byl ? s gislotau naskrze odpowéděli nemohl, za lo wydáwage, žehy se gazyk poněkud 
sice českému podobali zdál, než žehy dobře i za bulharské anebo giné slowanské nářečj 
gmjn byli mohl. Pozděgi, 1. 1809, Adelung, daw we swém spisu: iMilhridates (Bd. II. Seite 
665) několik weršiiw na okázku z něho wylisknauli, wyhlásil řeč geho za polskau, a ačkoli 
nedlauho potom powolaný w lé wěci saudce, Dobrowský, we knize : Geschichte der böhm. 
Sprache und Literatur (2 Ausg. S. 120) z hrubého omylu geg káral, wšak nicméně polštj 
bibliograíowé a spisowalelé historie literatury, opjragjce se na onom kwapném wýroku, ne- 
opominuli wydáwali ho za swňg, l. za polský. Obdržew na počátku gara 1840 ochotným 
propůgčenjm mého kragana, p. L. Stiíra, wěrný přepis českého textu, i hned gsem poznal 
welikau cenu a wzácnosl zachowaného nárn w rukopisu lomlo prastarého přeloženj českého 
žaltáře, aniž gsem prodlil porownati geg pilněgi s ginými raně dostupnými rukopisy. Wilen- 
berský lento rukopis pocházj sice od přepisowalele nad mjru buď neumělého buď ne- 
dbánliwého, kterýž swůg bez pochyby welmi starý originál začaslé mylné cell, anebo libo- 
wolně podděláwal (interpolowal), anobrž na mnohýcii mjstech naskrze čjsli neuměl a proto 
tytýž celá slowa, propowědi, werše propaušlěl: wsak nicméně při wšech lěch lakowých 
nedostalcjch náležj zachowané nám w rukopisu lom české přeloženj pro swau starobylost 
a giné wlaslnosli mezi neywzácněgšj památky našj staré literatury, gak lo njže prostranněgi 
se wyložj. Pořádek žalmuw gak latinského tak i českého textu od wůbec přigatého na 
mnoze gest rozdjlný: žalm 91 chybj docela, nalezáť se on sice latinsky na konci, než od 
giné ruky, a bez meziřádkowého přeloženj. Obyčegné zpěwy ze Sl. i N. Zákona a sym- 
bolům sw. Athanasia slogj u prostřed mezi žalmy, nikoli, gakž gindy, na konci. 
Žaltář we zdegšj Klcmmlinské čili kr. weřegné bibliotéce se nacházegjcj, psán gest 
na pergamenu w kwarlu, 141 lislňw, a zawjráť w sobě, mimo obyčegné pjsně ze Sl. i N. 
Zákona, Te Deum, a symbolům (wěřjm Boha) sw. Athanasia, léž litanii wšech swatých a 
památku (officium) za mrlwé. Podali o něm zpráwu a některé wýtahy z něho Dobrowský 
w Gesch. d. böhmischen Liter. (2 A. S. 1П íí.), Jungmann w Hisl. liter, české (sir. 29 — 30) 
a Hanka we knize: Velusliss. vocab. Lal. -Bohem, (Sir. XV. 209 — 234). Podlé pjsma 
náležjl" i on do XIV sloletj, a sice do prwnj geho polowice ; než z přemnohých omylůw 
prepisowánjm do lexlu geho wklauzlých poněkud s gislotau domyslili se lze, že mnohem 
dřjwe přeložen byl, čemuž i gazyk, ])atrné znaky wyššjho slài'j na sobě nesa, náswědčuge. 
Přeloženj w lomlo rukopisu zachowané rozdjlnéť gesti docela od llumočcnj rukopisu Witen- 
льь. v. í. , - 
