Rczbcr staročeské liicralury: I. P. J. Šafařík: 
berského. Wzdalugeť se ono mjsty mnohem wjce od lalinského orij^inálu, nežli toto po- 
slednj , gest následowně wolněgsj a srozumitelněgšj : než na odpor tomu pohřešugeme 
w něm giž mnohých znakůw a wlastnostj starobyle, piuvodnj češtiny, gimiž toto tak bohatě 
nadáno gest. Tak n. p. dwogný počet, gehož we Witenberskcni tlumočenj tak přjsně se 
šetřj, w tomto buď docela zanedbán gest, buď aspoň nedosti prawidelně se užjwá. 
Pergamenowý Žaltář, w bibliotéce kapituly Pražské chráněný, a ze 100 listůw we 
kwartu záležjoj, posud neyméne znám gest. Pocházjť on rowně ze XIV stoletj, a sice spjše 
z druhé, nežli z prwnj geho polowice. Ze ze staršjho rukopisu přepsán gest, patrno gak 
z přemnohých omyliiw a chyb, přepisowači do textu wtraušených, tak též a předewšjm 
z toho, že u prostřed mezi žalmy, znaky nowégšjho, čtrnáctému stoletj přiměřeného gazvka 
na sobě nesaucjnii, wyskýtagj se giná mjsta, anobrž celj žalmowé, genž powahu a wlastnosti 
gazyka do mnohem staršj doby náležjcjho načitě prozrazugj. Nerownost tato tjm se wv- 
swètluge, že přepisowač nebo raděgi poddělawač (inlerpolator) textu we swé práci dosti dů- 
sledně nepokračowal, nýbrž obnowowaw některá mjsla dle potřeby swého času anebo swého 
wkusu, mnohými ginými, buďto naschwále, anebo z nedbánliwosti, naskrze nehnul. Prelo- 
ženj toto od obogjho nahoře uwedeného tak patrně se dělj, že mu samostatný půwod při- 
znati náchylen gsem. Widj pak mi se, pokud o tom z porownánj sauditi mohu, že tlumo- 
čenj toto, co se dotýče grammatického skladu gazyka, byťbychom i sebe wjce poddělek a 
obnowek w něm připustili, mnohem méně přjznakňw hlubokého stářj a prwotnjho rázu 
češtiny w sobě zachowalo , nežli dotčené Witenberské: a wšak co do wýboru a posazo- 
Avánj slow čili slohu, náležj mu bez odporu přednost přede dwěma ostatnjmi, což samo 
giž na pokrok a zdokonalcnj uměnj překladatelského ukazuge. Při wšem při tom se pře- 
loženj kapituluj s klementinským we mnohých wěcech dosti bljzko stýká, ba co wjce mjsty 
wšecka tři slowo od slowa sauhlasj : což wšak gednak tjm wyswětliti lze , že pozděgšj tlu- 
močnjk o staršjm překladu wždy dobrau známost mjti a geho při swé práci onde i onde 
použiti mohl, gednak též, že při tak wěrném, nercili otrockém, doslownjm překládanj knih 
biblických, gakáž gsau neystaršj česká, anobrž i ginogazyčná , přirozeným během wěci, i 
sebe wzdálenj a neodwisle pracugjcj tlumočnjci předce často na tatáž slowa uhodili a celé 
sady stegně přeložiti museli. 
Pcdíbradský čili Olešnickij Žaltář, teď z pozůstalosti slawné rodiny Poděbradské 
w knjžecj (brunswické) bibliotéce w Olešnici we Slezku, gest překrásný rukopis we fo- 
liům, П4 listy, obsahugjcj w sobě mimo žalmv a obyčegné pjsně ze St. i N. Zákona, i 
mnohé giné kusv, gako litanii, wětšj modlitby, sedm žalmůw kagjcjch s modlitbami, pa- 
mátku (officium) za mrtwé, kalendář atd. Na listu 135, po poslednj pjsni, čtau se w něm 
tato slowa: »Tuto sie dokonává žaltář pod lety božího narozenie tisíc tři sta devadesát 
let a šest let.« Z nacházegjcjho se pod obrazem ukřižowaného Spasitele , obratnj stranu 
prwnjho listu zaugjmagjcjm, štjtu čili erbu rodiny Poděbradské i Wartenberské , neméně 
z wypodobněnj dwau modljcjch se osob w českém krogi, gedné mužské a druhé ženské, 
s připogenjm štjtu Poděbradského ku prwnj z nich, na kragi listu 8ho, pod Injm žalmem, 
naposledy z naskýtagjcjho se w modlitbách na konci přidaných pohlawj ženského лѵе 
