І22 Rozbor staročeské literatury: I. P. J. Šafařík: 
Změkčowánj n, kdež po něm j následuje, w naměstkách a w přjčestj se zanedbáwá: 
nen (m. nej, eum), neinu, nem, ucinen, zaslonen ald. Totóž i w giných staročeských pa- 
mátkách znamenat! lze. 
Přjsuwné n, mjsto pûwodnjho j, vve slowci: nen (eum), m. nej, 
Přchlasenj a w c, w nániěstce: nem m. nám. 
Změna ch v/ s v/ Lokálu, w sadě : v senech tvýs, in atriis tuis, Žalm 64, 5. ač ne- 
njli to omyl pisce. 
Neřjdko čtau se staré komparatiwy: milěji byl, sněha běleji. Gindy se d měnj w z: 
mlazší, slazší. Pozoru hodny gest superlaliw: přěnajmocnějši (potentissimus). 
Starý akkusativv, nominatiwu ronný, w priipowědi: učinili ielec, fecerunt vitulum. 
Žalm 105, 19. 
W přjtomném času množném počtu pravvidelnč nnj: \zradujemy sie, vzveličimy sie. 
W třetj osobě téhož času gednotného i množného počtu welmi zhusta namjtá se /, 
ostatek to, mnjm, prwolnj prawidelné formy: nevezmeť, odplatit'; \ѣй(, uslyšiéť atd. 
Tak též i vv rozkazowacjm způsobu nad mjru často čte se geště i: sudi, ustavi, vy- 
prosti, prosvěti, uslyši, obrali, roztrati atd. 
Neobyčegné a neprawidelné gest: nebuděch, mjsto neběrh. 
Nacházj se i datiw mjsto genitivvu, gako we staroslowanském, a wšak gen we for- 
muli : na věky věkom (několikrát : na věky věkoma, w dwognem počtu). Xřnto w též sadě 
i vv kapitulnjm žaltáři a neystaršjm českém passionálu potkáwáme. 
Uwáženj hodné gest prawidelné užjwánj přjdawného slowa na -cwý tam, kdež w la- 
tině hlawnj slowo s giným hlawnjm w genitiwu se pogj, na př. bóh bobový (deus deorum), 
jed aspidový (venenum aspidum), dětem vranovým (pullis corvorum), na peřiu větrovém 
(super pennas ventorum), uhlié ohňové (carbones ignis), pec ohnovú (clibanum ignis), před 
obličejem větrovým (anie faciem venti), v rucě mečovej (in manu gladii), sUipa oblakového 
(in columna nubis), pivnik medový (lebes), do roha oltářového (cornu altaris), v den bo- 
jový (in die belli), v sile koňovej (in fortitudine equi) atd. Ridšj gsau giná zakončenj : jab- 
čena stráža (custodia pomorum), krmie chlěbna (esca panis) atd. Wzpomjnáme si zde na 
známé wýrazy: s pluky Cechovými, a: věščbáni vitiezovým, \v Libušině sauáu, gež dle toho 
možná pokládali za stegná s »pluky českými^ a »věščbám vítiezským.« 
Casoslowo wlásti nacházjme spogené s datiwem, gako v/ dotčeném Libušině saudu: 
Žalm 9, 3: když bude wlásti chudým (mn. poč.): vládneš živým i mrtvým (w modlitbě 
rkp. Poděbr.) 
Dwogný počet w přeloženj tomto na wšech mjstech w prawidelné zpûsobè se čte, 
gak w málo kterých giných staročeských památkách z XIII, nercili XIV stoletj, n. př. ot 
rukú psovú ; rty tvá ať nemluvita lsti; oči jeho v chudého zřita; v rucě tvoji; pod chla- 
dem křjdlú tvů položil si loktv má atd. 
Naposledy zasluhiige připomenutj tak gmenowané futurum conditionale čili exactum, 
we staročeských památkách giž dosti í;jdké: ač zapomanul budu tebe. Žalm 136, 5; ač moji 
nebudu ustali. Žalm 18, 14. 
