Rozbor staročeské literatury. III. F. L. Čdahctvskij : 
Gez a pig, mřg sě wesele, 
Nelbay na to, což лѵ kostele 
nám kněžie hoze mniši mnozj (sic) 
(? nám knežie, mniši howořj,) 
druh před druhem hlhu (hidbu?) twořj. 
Na to se, duše, rozpomjnay, 
tato slowa w srdci znjmay : 
Penieze w městé, we wú, \v cestě 
naywětšj přietel gest, to wěz gistě. 
I co sě sbožjm hcmcnjš? 
Tělo, pozdě zagiec honjš! 
wšak tu býwáš, i to slýcháš, 
pro něž často srdcem znýwáš. 
Kdyžto umřeš, kam sě děgi, 
* zda gich pchiesti gviègi? 
Nespomóže, ni wymóže 
Tebe ni mne z smrti sbožie. 
Kam sě děl? umřel — 
wčera byl, dnes nenie geho. 
Zle sě mele, smrt sě pele, (?) 
pógdcť w nás smrdutá pele; (?) 
wrať sě к smyslu tělo ruče, » 
nežť sě ot tebe otkodlučjm; 
wzděg klekánie i wzdvchánie, 
za swé hřiechy čin pokánie. 
Ohled na mluwnici a slownjk. Přede wšjm duležito gest znamenati, že w Pvkpse. 
tomto giž přjklady některé dwoghlásek z ú a ý pošlých se ukazugj. Cteť se tu: u mau 
moc, cestau, tauženie, otsauzenie, mauka (t. muka); swatay Jan, na tay cestě, zawřenavma 
očima, u payše, bayti, trayzněchu, mysl rozptaylil; což se ginak wyswětliti nedá, leč že 
j)jsař mjsty se zapomjnage obecnjmu wyslowowánj dal proklauznauti, kteréžto we sprosté 
mluwě české (či snad gen \\ té neb oné kragině?) dáwno i před začátkem XV stol. stáwati 
mohlo. Л V pjsmě, gak známo, hágila swé moci hláska ú i potom geště pňl druhého sta 
let, až konečně dwoghlásce au téměř nacele ustaupila; hláska pak ý do dnešnjho dne we 
spisech se obránila, ačkoliw po weškerých Cechách gako slyšeti se dáwá. Hlásky í w celém 
Hukp. nenj widěti, weskrz panuge у ; měkčj se druhdy n postawenjm před ně y, k. př. weyri, 
nayn, mjsto wen, пап ; pjše se bczský i buozský, i také s zlcj přicházj. Množstwjkrát crudo- 
wati, crudcwánie oc. nikdý crcdcivali. Připomjnám prwnj pády; lidie a kragi wšeho swěta; 
též třetj pád srdcem, srdcucm i srdcicm; dobroděgce, 2.p. dobroděgców 3.p, dobroděgciem. 
