Spisy Jana Bcchynhy. 179 
w králowslwj Českém, leč gedna hlawa bude arcibiskup, kterýžby kněžjm gazyky skrátil, a 
gich od swětských hágii kiíiwdy a mstil. Gá pak ač sem tělem s wámi poslauchage wás 
seděl, ale wšak sem po té cestě wasj myslj swau, nad niž nic ryčněgšjho nenj, protulowal 
se, i stawil sem se, i ocetl u omylného pokoge, gegž tento swět dáwá: i porozuměl sem, 
že ani co gest pokog neomylný, ani která cesta к němu, znáte, ale že scMn gadrné ieci 
wašj chtiwěgi byl poslúchati než mluwiti ; protož sem se zařekl wám krátkým psanjm vvy- 
plánj wašemu na mne o tom pokogi odpowěd dáti, a wy ste se zaíkli neobieniti toho 
sami přečjsti neb giného čtaucjho pDeslyšeti, w tom sobě dobrau wůli pozůstawiwše, bude- 
teli chtjti neb nechtjti na wyslyšeném se upokogiti aneb přestali pro nedozralost wěku 
mého, gegž gste spatřiwše dětinským zapáchati bez poroka nařkli, na nichž orteltiw nepře- 
stáwagj než toliko na scdiwých hlawách. A protož gá pokudž sem maličký, mysljm gako má- 
ličký, mlí^wjm, pjši gako maličký, t. dětinským přjkladem wám, wěda že newjte toho hustého 
přjslowj : že gako staij neyspjš maudrost, tak děti nayspjš prawdu powědj. Nebo sauc sami 
nehněwnj, by se ginj z prawdy hněwali, newědj. Potom ukazuge, že pokog w cjrkwi ne na 
moci arcibiskupowě, ale na zlepšenj mrawů wiibec záležj, ku kterémuž pokogi bůh že wede 
lidi, ргалѵё gako matka djtě, kolébánjm, kogenjm, t. g. zmjtánjm rozličným a opět milostj, 
zlým i dobrým, že tedy nebude pokoge prawého, leč že budem wšickni gako maličcj, t. ne- 
winnj, nehřjšnj. Užil к tomu zlé etymologie slowa Compactata, genž prý od ^?0j:pocházj, a ukoge- 
nj, přikogenj znamená. Ostatně ostrau satyrau a ironij popisuge stawy duchownj i swětské. 
We čtwrtém poslánj domlauwá panj Rehowé statečnici, aby přistaupila ke straně 
pod obogj, wzaw přjčinu wcceři, ku kteréž geg s otcem geho byla pozwala, a pod gegj 
obrazem mluwj o wečeři Páně w tento smysl: «Urozené panj Dorotě, panj Rehowé, kněz 
Jan kaplan twůg pozdrawenj wzkazugi s nemenšjm děkowánjm z wečeře člwrtečnj, к njž 
si na odchodném přistrogené, nastrogené mne bez zaslauženj i s otcem m\m pozwala, 
na polštáři posadila, stůl obestřela skwostnými krměmi rozličnými, ozdobila chlebem t. 
bjlým i režným, polewkau s droby tcpiau, luisj tučnau, slepicemi křehkými, gablky s weyci 
smaženými, masem gedlým, homolkami chutn>'mi, owocem rozličným, nápogem dwogitým 
štědře ozdobila, sama si krágela a na laljř kladla tudjž i otci mému. Kterakž tedy gá se 
mám z toho wyděkowati. Nébrž nedostatečné mi se zdá dékowánj přirownané té srdečné 
přjwěliwosti. Protož ostatek nahraď a odplať pán buh wšemohaucj za nás. Syn za syna. 
Otec za otce, dadauc oba ducha swatého swého od obogjho gednostegně pocházegjcjho, 
genž gest řekl: Kdo ctj syna, ctjť i otce, a poctjť geho zase otec můg, kterýž w nebesjch 
gest. Ten tě rač poctiti pozwanau duchem swatým za stolem wečeře swé čtwrtečhj, kterauž 
gest na památku swého odstěhowánj ne z Prahy na Poděbrady, ale z svvěta bjdného do 
nebeské radosti ráčil skwostně přistrogiti na stole stálosti trwalé do skonánj swěla nevvrlké 
ubrusem sláwy počestnost] protkaným wobestřeném w oplatce poswatném a w wjně s wodau 
smjšeném, magjcjm w sobě welikau chuť rozkošnau skrz tvvé swrchu přimjnčnj krmě chleba 
nápog ochutnáwagjcj znamenanau.« 
Tu giž počjná pogednánj, w kterém přimlauwá panj Rehowé, pod gednau zpusobau 
přigjmati zwyklé, aby pod obogj spûsobau wečeři Páně přigjmala i se swým synem Sig- 
23 * 
