31 



95. Chemnitzia acus Gein. 

 (Tab. V. fig. 11—14.) 



Cerithium acus Geinitz 1874: Elbethalg. I. 2. pg. 268. Tab. 60. fig. 4. 



Velmi zajímavá forma, které se sotva případnějšího jména dostati mohlo. Ulita jest velmi táhlá, z pře- 

 četných velmi zvolna se rozšiřujících závitků složená. Závitky mají, vyjímaje asi 3 poslední, středem se táhnoucí 

 vysedlý kýl a skořápku hladkou, jen s málo znatelným vzrůstním vráskováním. TJstí jest podlouhlé. 



Dosahovalo při neobyčejné tenkosti značné délky. Nejdelší exemplár od Zlosejna měří něco přes 4 cm 

 a čítá přes 20 závitků. 



V korycanských usazeninách dosti hojná. 



Geinitzovo (1. c.) vyobrazení podává nedokonale zachovaný exemplár. Velmi příbuzná, ne-li totožná, jest 

 Eulima Requieniana ďOrbigny (Pal. frang. Terr. crét. II. pg. 67. Pl. 155, fig. 18). 



96. Chemnitzia arenosa Reuss. 



Chemnitzia arenosa Reuss 1845: Verstein. I. pg. 51. Tab. X. fig. 7. 



Pouze jediný negativ z bělohorské opuky, který sice s Reussovým popisem a vyobrazením souhlasí, ale 

 znaků k bližšímu popisu a určení neposkytuje. 



97. Chemnitzia Kieslingswaldensis m. 



(Tab. V. fig. 15, 16.) 



Druh tento podobá se celkovým tvarem druhu Chemnitzia Stoliczkai Gein., má však poslední závitek 

 mnohem nadmutější, vinutí daleko nižší a ústí mnohem širší. Skořápka posledního závitku jest přírůstně vrásko- 

 vaná a podél zadního švu v celé třetině dosti znatelně rýhované páskována. Na závitcích ostatních táhne se 

 v první třetině znatelný kýlek. 



Pouze 2 exempláry od Kieslingswaldy. 



98. Melania Beyrichi Zek. 

 (Tab. IV. fig. 48.) 



Melania Beyrichi Zek. Stolička 1865: Revision etc. Sitzgb. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. LII. pg. 23. 

 Chemnitzia Beyrichi Zekeli 1851: Gosaugastr. Abh. d. k. k. geol. Reichsanstalt. I. pg. 33. Tab. III. fig. 10. 



Ulita táhle soudečkovitá. Závitky ploché, na zad přesahá vé, zdobeny jsou 4 páskami, z nichž první nej- 

 větší zadní šev lemuje a v stejný počet zrnek jako následující slabší páska rozdělena jest. Zrnka stojí pod sebou 

 a částečně mezi sebou na spůsob žeber souvisí. Třetí a čtvrtá páska jsou daleko slabší a méně zřetelně granulo- 

 vány a čtvrtá na vyšších závitcích obyčejně ani znatelná není. Poslední závitek má pak ještě několik slábnoucích 

 pásek. Ustí zachováno není. 



Dva exempláry z korycanských usazenin od Mlíkojed. 



99. Tanalia acinosa Zek. 

 (Tab. IV. fig. 46, 47.) 



Tanalia acinosa Zek. Stolička 1865: Revision etc. Sitzgb. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. LII. pg. 56. • 

 Turbo acinosus Zekeli 1851: Gosaugastr. Abh. d. k. k. geol. Reichsanstalt. I. pg. 52. Tab. IX. fig. 7. 

 Tanalia Pichleri Horn. Stolička 1860: Uber eine der Kreide ang. Sůsswasserbild. etc. Sitzgb. d. k. k. Akad. 

 d. Wiss. M. N. Cl. XXXVIII. pg. 487, fig. 6—9. 

 Závitky nečetné rozšiřují se značně k ústí a, zdobeny jsou 5 — 6 páskami, k nimž na posledním závitku ještě 

 6 — 8 nových k ústí slábnoucích přistupuje. Zadní kraj závitků jest povytažen a páskovitě stlustlý a nezřídka 

 mezi ním a první páskou rýhovitá zaškrcenina se objevuje. První páska bývá nejslabší a splývá mnohdy s násle- 

 dující silnější v jeden celek. Žebra s páskami se křižující počínají první páskoii a obyčejně u 6. mizivě končí. 



