47 



? Voluta elongata Gein. Kner 1852: Denksch. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. III. pg. 3U«. Tab. XVI. 

 fig. 11. 



Pyrula fenestrata Romer 1841: Nordd. Kreideg. pg. 79. Tab. XI. fig. 14. 



Geinitz 1842: Charakt. pg. 72. Tab. XVIII. íig. 13. ■ . 



Melongena fenestrata Rom. M úller 1851: Monogr. d. Petref. d. z\ach. Kreidef. pg. 39. 



Volutoderma fenestrata Rom. Holzapf el 1884: Zeitschr. d. deut. geol. Gesell. XXXVI. pg. 477. Tab. VIII 

 fig. 9. 



Pleurotoma remotolineata Geinitz 1842: Charakter, pg. 70. Tab. XVIII. fig. 5. 

 Mitra Murchisoni Muller 1851: 1. c. pg. 23. Tab. III. fig. 23. 



Fusus Dupinianus Ze kel i 1852: 1. c. Tab. XV. fig. 12. (Teste Stolička: Revision etc. Sitzgb. d. k. k. Akad. 



d. Wiss. M. N. Cl. LIT pg. 74.) 

 Voluta praelonga Zekeli 1852: 1. c. Tab. XIV. fig. 5. (Teste Stolička: ibidem.) 

 Voluthilites elongata ďOrb. Stolička 1865: Revision etc. 1. c. pg. 74. 



Fulguraria elongata ďOrb. Stolička 1868: Cret. gastr. of. south India pg. 87. Pl. VII. fig. 1 — 9. 

 Brauns 1875: Zeitschr. f. ges. Naturw. N. F. XII. pg. 347. 

 Ve všech vrstvách českého útvaru křídového se vyskytující zkamenělina, jež však pouze v korj/canských 

 usazeninách příznivěji jest zachována, ač i tu způsob zachovalosti exemplárům nezřídka velmi cizího zjevu dodává. 

 Ulita jest celkem štíhlá, z četných závitků složená, z nichž poslední délkou vinutí přesahuje. Závitky jsou na 

 zadním švu zaškrceny a teprve ve značné vzdálenosti od švu, u vyšších závitků skoro uprostřed, počínají nečetná 

 a tupá žebra, jež však nepříliš daleký průběh mají. Mimo to jest celý povrch rýhované páskován. Páskování 

 jest na zaškrcené části velmi jemné a teprve se žebry objeví se na závitku silnější pásky a sice na vyšších zá- 

 vitcích bývá pásek 3 — 5, na posledním daleko více. Počet jich závisí na jich mohutnosti. Mezi jednotlivé pásky 

 bývají vloženy slabší mezipásky. S páskami křižují se vrásky vzrůstní různé síly a pravidelnosti, dodávajíce 

 jim vzhledu šupinatého, ne zřídka pak s nimi i úhledné čtverečkování tvoří. Na zaškrcené části závitku jsou 

 vrásky zahnuty. Zevní pysk není ani u jedmého exemplarj. zachován. Ústí jest velmi protaženo, vřeteno má 

 3 záhyby. 



Exempláry z vyšších usazenin souhlasí dosti značně s korycanskými zástupci, jenom že bývají většinou 

 silně porouchány. Exempláry z bělohorských usazenin od Vehlovic vyznačují se zvláště jemným páskováním. 

 Vyskytují se též exempláry, Louny, Tannenberg, u nichž žebrování skoro neznatelno jest, za to však páskování 

 neobyčejně ostře vyniká. 



Jest pravděpodobné, že Voluta (Pleurotoma) suturalis Goldfuss (Petref. Germ. III. pg. 19. Tab. 170. fig. 12.; 

 Geinitz: Elbthalg. II. 2. Tab. 31. fig. 2.) témuž druhu náleží. 



162. Voluta semipEícata v. Múnst. 

 (Tab. VII. fig. 15.) 



Pleurotoma semiplicata v. Múnst. Goldfuss 1841/44: Petref. Germ. III. pg. 19. Tab. 170. fig. 11. 

 Fusus subsemiplicatus ďOrbigny 1850: Prodrome II. pg. 229. 



Voluta laticostata M úller 1851: Monogr. d. Petref. d. Aach. Kreidef. pg. 41. Tab. V. fig. 26. 



Závitky jsou v mládí ostře žebrovány, avšak v stáří žebra tupějšími se stávají, tak že na posledním zá- 

 vitku velkých exemplárů jen tupé, silně od zadního švu posunuté hrbolky možno znamenali. Ostatně jest povrch 

 slabými vzrůstními vráskami zbrázděn, s nimiž velmi jemné rýhování se křižuje. Vřeteno má tři záhyby, z nichž 

 nejpřednější nejsilnější jest a často jedině ten pozorován bývá, čímž se název Múnsterův odůvodňuje. 



V několika nevalně zachovaných exemplárech od Kieslingswaldy a Chlomku. 



163. Voluta Romeri Gein. 



Voluta Romeri Geinitz 1874: Elbthalg. II. 2. pg. 172. Tab. 30. fig. 15. 



Z jizerských usazenin od Chocně několik nepříliš zachovaných jader, jež tvarem od jader V. elongata ďOrb. 

 tamtéž se vyskytujících značně se liší. Zvláštností u nich jsou zubovité otisky zevního pysku v zadní třetině zá- 

 vitku. Zda jádra ta s určitostí k nadepsanému druhu náleží, to tvrdili nelze. 



