02 



Geinitz 1843: Kieslingswalda pg. 11. Tab. I. fig. 26. 



G e i n i t z 1846: Grundriss pg. 337. Tab. XVI. fig. 3., 4. 

 Avellana incrassata Reuss 1845: Verstein. pg. 50., 113. 



Gúmbel 1868: Abh. d. k. bayer. Akad. d. Wiss. II. Cl. X. pg. 73. 

 ? Avellana sculptilis Stol. Geinitz 1874: Elbethal. II. 2. pg. 178. Tab. 29. fig. 15. 



Ulita táhle vejčitá, dle stáří a spůsobu zachování různě hustě rýhované páskována. Vždy však mezery 

 mezi rýhami šířkou rýhy převyšují. Rýhy jsou uvnitř dubkovány. Zevní pysk je poněkud stluštělý a uvnitř zřídka 

 zřetelně vroubkován. Z četných exemplárů patrno jest vroubkování zevního pysku pouze u dvou z Března. Vnitřní 

 pysk byl slabě stluštěn s dvěma blízko sebe stojícími záhyby, z nichž zadní méně vyniká. 



Četné exempláry od bělohorských usazenin počínaje v různé velikosti. Individua z chlomeckých usazenin 

 vyznačují se zvláště velkými rozměry. 



Souhlas našich exemplárů s Můllerovými jest dosti patrný, až na vroubkování zevního pysku, jež však 

 není rozhodujícím znakem, ježto týž znak i u jiných rodů a druhů v různé síle se vyskytuje. Jak dalece druhy 

 Knerovy a Althovy (Haidingers Naturw. Abh. III., Denkschr. d. k. k. Akad. d. Wiss. M. N. Cl. III.) našemu 

 druhu odpovídají, nelze zjistili. Od anglických a francouzských druhů pod jménem Avellana incrassata popsa- 

 ných, liší se druh náš dvěma záhyby na vnitřním pysku, ač Reuss tři viděti se domníval. Materiál náš však jest 

 rozhodně bohatší, než byl Reussův a nevykazuje jedinců v třech záhybech. 



181. Ríngícula pinguis Můll. 



(Tab. VII. fig. 35., 36.) . ' 



Ringicula pinguis M ů 1 1 e r 1851: Monogr. d. Petref. d. Aach. Kreidef. Suppl. pg. 23. Tab. VIII. fig. 23. 



Skořápka jest řídce rýhované páskována; rýhy uvnitř dubkovány. Zevní pysk stluštěn v podobě různě 

 širokého, podélně vrásčitého pásu, protaženého na zad obyčejně až k zadnímu švu předposledního závitku. U mno- 

 hých exemplárů jest stluštění to nepatrné. Uvnitř jest zevní pysk na pokraji hustě vroubkován. Vnitřní pysk je 

 dosti značně stluštělý s třemi záhyby, z nichž nejpřednější ještě vroubkován býti se zdá. Na zad souvisí s pyskem 

 zevním a tvoří žlábkovitou prodlouženinu ústí. 



U Kieslingswaldy obecná. 



182. Ringicula sp. 



(Tab. VII. fig. 37.) 



Hojná sice v pískovci zlosejnském, avšak vždy v podobě jader většinou nepříznivě zachovaných. Skořápka 

 byla, jak se zdá, hladká a slabá. Vnitřní pysk měl tři záhyby, zevní na vnitřním okraji četné protáhlé zoubky, 

 jež poblíž zadního švu jsou silnější. 



183. Bulla oviformis m. 



(Tab. VII. lig. 38—40.) 



Ulita u zachovalých exemplárů soudečkovitá, ku předu i nazad súžená, uprostřed široce nadmutá. Vinutí 

 bylo v poslední závitek značně vnořeno. Ústí celé zachováno není, do předu jest vždy ulomeno. Zadní kraj zá- 

 vitků na jádrech zaoblen. Dosahovala značných rozměrů. 



Ctyry exempláry od Chlomku a Tannenbergu. ' . 



