— 10 - 



z toho je zřejmo, že u dr. Obolus complexus nejsou vtisky centrálu na dorsální skořápce jednoduché, jako 

 je tomu u četných kambrických oboKi. Poněvadž jsem na žádném exempláři nepozoroval stop po vtiscích předních 

 laterálů, domnívám se, že tyto jsou s centrály spojeny v jednotné vtisky. Poblíž kardinální aree těsně u vnějších 

 okrajů hlavních cévních kanálků jsou úzce oválné hrbnlky, jež patrně patří spojeným jizvám transmediánů a 

 středních i postranních laterálu. Hrbolky tyto mají zvednutý okraj a uprostřed soustřednou jamku. 



Od kardinální aree po obou stranách mediánního septa, mezi ním a hlavními cévními kanálky, jdou liŠLn5^ 

 mírně dovnitř prohnuté, k vnějším okrajům centrálů, obíhají je až k přednímu konci a pak zase obloukem dovnitř 

 prohnutým se stáčejí ke středu skořápky, spojujíce se ve ^/s celé délky skořápkové s oněmi dvěma větvemi me- 

 diánního septa. Tyto lištny považuji za inserční místo parietální stěny, jež odděluje splanchnocoel od brachio- 

 a pleurocoelu. 



Z vnitřních okrajů centrálů běží podobné lištny do předu i do zadu Někdy zadní okraj centrálů je ne- 

 zřetelný, takže obě okraj ní lištny s předním okrajem centrálů vytvoří úzké valy uprostřed mírně prohnuté (na 

 jádrech žlábky) sahající až skoro k okraji kardinální aree. (Viz Barrandeův obr. III. 1 na tab. 35.) 



ROZMĚRY: 



Délka 114— 6 wm, 



šířka 1 — 5 mm. ' ^, . . 



POZNÁMKY. ■ , ' 



Barrande na několika obrázcích dosti dobře znázornil tento druh pod různými jmény, ovšem při 

 poměrně špatně zachovaných exemplářích, jež měl k disposici, nemohl vnitřní organisaci úplně vystihnouti. 

 Proto také Hall a Clar ke (29 — str. 68íí, 7.3), kteří k studiu měli jen Barrandeovy obrázky, rozhodli se při- 

 družiti Obolus complexus k Billingsovu rodu Obolella. Toto rodové jméno ujalo se pak v české strati- 

 grafické literatuře. 



Souhlasím sice s Mickwitzem (59), že dr. Ob. complexus je vehce blízký podrodu Schmidtia Mickw. 

 (postavením a tvarem svalových jizev, hlavně centrálů, průběhem hlavních cévních kanálků a mediánního septa). 

 Přece však rozdíly jsou tak značné (ve tvaru srdcovité jamky, viscerální dutiny, kardinální aree), že samostatné 

 postavení dr. Ob. complexus je odůvodněné. 



Walcott (95) zaznamenává všechny Barrandeovy druhy, jež stahuji pod druh Obolus complexus. Ale 

 u všech mimo vlastní Obolus complexus je v nejistotě o jejich příslušnosti k r. Obolus. O druzích Obolus} Rokitza- 

 nensis a advenus píše již, že příslušejí pravděpodobně k dr. Obolus complexus. Dále poznamenává, že dr. Obolus? 

 mirandus jeví podobnost s dr. Obolus? ancillus a s dr. Obolus (Westonia) ella (Hall et Whitfield). K tomu nutno 

 zase podotknouti, že neměl Walcott k disposici žádné zkameněliny, nýbrž jen obrázky Barrandeovy a proto 

 nemohl se určitě vysloviti, jak sám na několika místech připomíná. 



Jak jsem již výše uvedl, jsou všechny výše jmenované druhy jen různé zachované exempláře jediného 

 druhu — Obolus complexus Barr. 



Svou novou varietu — grandis — zavedenou v předběžné zprávě (48) ruším, poněvadž mimo větší rozměry 

 skořápek nemá jiných odchylných znaku od typu. 



VÝSKYT. 



Je typickým brachiopodem českého svrchního tremadoku [d Cg, d p). 

 Cerhovská hora a Kvásek. (Kettner, 35fl.) 



Železité, jílovité břidhce barvy rudohnědé až fialové. Tenké, deskovité železité pískovce břidhčné. V obojích 

 vrstvách, patřících k horn,ímu d k, je druh Obolus complexus význačnou zkamenělinou. Zachována bývají jen 

 jádra s tenkým vápnitým povlakem. 



Svatá Dobrotivá a okolí. 



Svrchní d a. Cihlově červené pískovcovité břidUce. Temně rudohnědé slídnaté břidlice. Skořápky jsou 

 tu dobře zachovány a jsou složeny z kolofanitu. (Klouček, Kettner 45, 35(2.) 



