středního d-^a. našel Obolus prý velice podobný dr. Obolus Feisimanteli, ale zjistil jsem, že se tu jedná pouze o širší 

 formu druhu Lingulella insons, která ve středním i a je dosti hojná. 



PONĚVADŽ NÁŠ DRUH íMA NEJBLIŽŠÍ PŘÍBUZNÉ V DRUZÍCH SPODNÍHO ORDOVICIENU AMERICKÉHO A J., JE I Z TOHOTO DŮVODU OPRÁVNĚN 

 NÁHLED, DNES OSTATNĚ VŠEOBECNÝ, O PŘÍSLUŠNOSTI SPODNÍHO d K ASPOŇ K TREMADOKU. 



Obolus (Lingulobolus) Feistmanteli (Barr.) var. Barrandeí (Klouček). 



Tab. I. obr. 7, 8, tab. II. 5—7. 



Obolella Barrandei, Klouček 1917, Novinky z krušnohorských vrstev, díl II. — Rozpravy Čes. Ak. 1917, XXVI. 

 Obolus {Lingulobolus}) Barrandei (Klouček), Koliha 1918, Ramenonožci z krušnohorských vrstev — str. 7. 



Široce ovální skořápky, vzadu k zobci zašpičatělé, s mediánou jako kratší osou. Obyčejně o 1/5— ^/g šířky 

 širší než delší. Na ventrální skořápce je zobec dosti ostrý, na dorsální široce ztupený. Skořápky jsou složeny 

 z mnoha širokých vzrůstových prstenců, které mají různý počet sekundérních prstenců (5—8). Tyto sekundérní 

 prstence nejsou ploché jako u pravého dr. Obolus Feistmanteli, nýbrž žebro vitě válcovité a poměrně dosti vysoké. 

 Objevují se i na podrůstajících částech hlavních prstenců, a to vždy na spodu skořápky. Na povrchu jsou ne- 

 zřetelné. 



Jinak celá stavba je stejná jako u typu. 



VENTRÁLNÍ SKOŘÁPKA. 



Kardinální area sáhá po obou stranách skořápky až asi do výšky centrálů. Je poměrně dosti úzká a upro- 

 střed je opatřena hlubokým úzkým stvolovým žlábkem. Rýhování (vzrůstové lamelly) je ostře vyznačeno. Ohy- 

 bové linie nezřetelné. 



Od stvolového žlábku při předním konci kardinální aree jde do předu viscerální dutina. Směrem do předu 

 se rozšiřuje, takže se po stranách dotýká dovnitř zahnutých zadních hrotů centrálů. Uprostřed je na jádře zřetelný 

 val, vyplňující vpředu prostoru mezi předními hroty centrálů a zúžující se směrem k zobci. 



Stopy hlavních cévních kanálků mají týž průběh jako u typu, nejsou však tak široké a tak hluboké. 



Ze svalových vtisků jsou zřetelně vyvinuty centrální. Jsou dosti úzké a jejich přední a zadní hroty jsou 

 na opačné strany zahnuty, takže se podobají nestejně širokému S. Největší šířky dosahují tam, kde se zadní hroty 

 ohýbají k symetrále skořápky. 



Na vnější strany hlavních cévních kanálků těsně přiléhají po obou stranách, nedaleko předního okraje 

 kardinální aree, malé oválné stopy transmediánů. 



DORSÁLNÍ SKOŘÁPKA. 



Úzká kardinální area lemuje obloukovitě zadní část skořápky asi do roviny centrálů, kde znenáhla pře- 

 chází do nejmladšího prsténce vzrůstového. Uprostřed je široce, ale mělce prohloubená (nepravý st volový žlábek). 

 Vzrůstové rýhování zřetelné. 



Od předního okraje kardinální aree postupuje do předu nízký asi l^wřm široký val (na jádře), v němž 

 patrně středem probíhala rýha po medianním septu (tak, jak tomu je u typu). Asi v celé délky skořápkové 

 jsou položeny po obou stranách tohoto valu, v nepatrné vzdálenosti od něho, dva oválovité vtisky centrálu. Jejich 

 delší osa je rovnoběžná s mediánou. Z jejich vnějších okrajů probíhají do zadu stopy po parietální stěně — s po- 

 čátku skoro rovnoběžně s mediánou, pak, poblíže kardinální aree, se stáčejí na venek. Také do předu od centrálů 

 jdou stopy po parietální stěně, které s malým prohnutím dovnitř postupují až k přednímu konci meclianního septa, 

 kde se obloučkovitč setkají. Vzadu, při kardinální arei, jsou zřetelné šikmé, ovální vtisky transmediánů. 



Cévní kanálky jsou nezřetelné. Zdá se, že jsou také skoro přímočaré jako u typu. 



ROZMĚRY. 



Ventrální skořápka: délka 22 — 25 



šířka 28 — 30 mm. 



