Linné er den første, der omtaler nogen norsk pennatulide; i 

 hans „ Systema natura?" heder det nemlig, at virgularia mirabilis 

 forekommer i de norske farvande ; hvorvidt Linné dengang kj endte 

 til, at den sammesteds omtalte pennatula phosphorea ogsaa fore- 

 kommer ved vore kyster, kan derimod ikke sees, thi om denne he- 

 der det blot: „habitat in Oceano, fun dum illuminans." Begge disse 

 arter sees dog i den nogle aar senere udkomne „Fauna Svecica" 

 at være optagne som norske. 



Den anden, der behandler Norges pennatulider, er 0. F. 

 Muller, som i sin „Prodromus Zoologiæ Danicæ" foruden de oven- 

 nævnte to arter diagnosticerer ganske kort en tredje, hidtil ukjendt 

 art, Jcophobelemnon stelliferum; lokalitetsangivelse mangler dog i dette 

 arbeide. En udførligere beskrivelse med afbildninger af denne art 

 samt virgularia mirabilis, begge fundne ved Drøbak, udgav Muller 

 12 aar senere (1778) i sit hovedverk „Zoologia Danica". Nu er 

 •der en stilstand indtil 1835, da M. Sars udgav „Beskrivelser og 

 Iagttagelser etc.", hvori han beskriver og af bilder en virgularia 

 juncea Lam. fra Bergensfj orden som ny for vor fauna. Denne art 

 viste sig dog senere ved nærmere undersøgelse at være et ungt 

 stadium af virgularia mirabilis. I Iste hefte af „Fauna littoralis 

 Norvegiæ" beskriver Sars imidlertid en pennatulide, pennatula gran- 

 dis, under navnet pennatula borealis som ny for vor fauna og for 

 videnskaben; det sidste var dog ikke tilfældet, da den allerede i 

 1834 var bleven beskrevet af Ehrenberg. I de etterfølgende aar 

 gjøres der flere interessante fund, dels af Sars, dels af Asbjørn- 

 sen samt Danielssen og Koren, saa at da 2det hefte af „Fauna 

 littoralis" udkom i 1856, kj endtes 7 pennatulider fra den norske 

 kyst; af disse var 2, halipteris christii og pavonaria finmarehica, 

 ny for videnskaben. Desuden var Midlers pennatula stellifera gjen- 

 funden og beskrives sammesteds af Asbjørnsen under navnet Icopho- 

 belemnon milUeri. 



1* ' 



