ti 



James A. Grieg-. 



[No. 2 



vender altid sin dorsale side mod aksen og den ventrale udad og 

 nedad, hvorfor polypsiden, som altid tidligere er bleven kaldt dor- 

 salsiclen, rettest bør kaldes den ventrale, medens den side, hvor 

 terminalzooiden sidder, bør hede den dorsale. Zooiderne vender 

 ligeledes altid dorsalsiden mod aksen. Terminalzooiden adskiller sig 

 fra de almindelige zooider ved sin størrelse og ved to lateiale bæger- 

 tænder. Dens funktion er ifølge Wilson at føre våndet ucl af ko- 

 lonien. Af almindelige zooider danner der sig først to rækker paa 

 den dorsale side af aksen. Disse staar ligesom terminalzooiden i 

 forbindelse med den dorsale kanal, medens terminalpolypen, kjøns- 

 polyperne og de øvrige zooider munder ud i den ventrale kanal. 

 De to laterale kanaler staar derimod ikke i direkte forbindelse med 

 polyperne og zooiderne, men kun ved line aabninger med de to 

 hovedkanaler, den dorsale og clen ventrale. I skillevæggen mellem 

 lateralkanalerne ligger aksen. Terminalpolypen er altid vegetativ. 

 De ventrale zooider optræder først paa et meget sent stadium. Hos 

 ældre eksemplarer synes baade denne og terminalzooiden at de- 

 generere, idetmindste kan cle ikke paavises. Første kjønspolyp 

 sidder altid paa høire side af terminalpolypen. Vingernes dannelse 

 forbigaar jeg her ganske, da saadanne ikke lindes hos Kophobe- 

 lemnon. Sammenligner man de af Jungersen beskrevne eksemplarer 

 af Pennatula nhosphorea med Wilsons arbeide over Renilla, vil man 

 se, at der for de yngste stadiers vedkommende er en stor overens- 

 stemmelse i udviklingen. Men senere divergerer disse to slegter, 

 idet aksepolypens vekst hos Renilla hører op, saa at kolonien kom- 

 mer at udbrede sig skiveformet, medens aksedyret hos Pennatula 

 fremdeles vokser, selv efterat terminalpolypen er forsvunden. Ogsaa 

 i den indre bygning er der store overensstemmelser hos disse to 

 slegter. 



Hvorledes er nu forholdet med Kophobelemnon stelliferum, ud- 

 vikler den sig paa samme maade som Pennatula phosphorea? Før 

 vi imidlertid besvarer dette spørgsmaal, skal vi kortelig omtale de i 

 litteraturen tidligere beskrevne eller afbildede unge eksemplarer af 

 denne art. Som bekjendt af bilder Asbjørnsen, desværre uden nær- 

 mere at beskrive dem, to ganske unge eksemplarer af denne art, 

 det ene % tomme (20 mm.) langt, med en polyp, det andet noget 



