49 



hørende Dannelse, under hvis Aflejring temmelig ensartede Forhold 

 har været raadende; den Forskel, som man kan iagttage mellem de 

 nederste Lag og de øvre, har næppe saa meget sin Grund i, at Havet 

 er bleven dybere, altsaa at en Sænkning af Landoverfladen har fun- 

 det Sted, som i, at de øvre Lag er aflejrede paa større Afstand fra 

 Land, da man endog i de øvre Dele af Sandstenen finder tydelige 

 Bølgeslagsmærker, der viser, at selv denne Bjærgart er aflejret i 

 den Del af Litoralzonen, hvor Indvirkningen af Tidevandet tydelig 

 kan ses. 



Nexø Sandstenens Mægtighed angives af Johnstrup til ca. 60 m; 

 da jeg ikke har haft Lejlighed til at maale noget fuld stændigt Pro- 

 fil, kan jeg kun udtale, at efler mine Iagttagelser og Opmaalinger at 

 enkelte Dele af Lagrækken synes denne Mægtighedsangivelse at være 

 saa nær i Overensstemmelse med de virkelige Forhold som mulig. 



I Nexø Sandstenen savnes sikre Levninger af en fossil Dyre- eller 

 Planteverden. De omtalte, kegleformede Dannelser maa have en uor- 

 ganisk Oprindelse, og de Krybespor eller lignende, der enkeltvis findes 

 i de øverste Dele af Nexø Sandstenen, er langtfra sikre. Det er først 

 i de nærmest yngre Lag, de grønne Skifere, at vi faar sikre Beviser 

 for, at et organisk Liv har eksisteret her. 



Grænsen mellem Graniten og Sandstenen. 



For tydelig at fremstille Nexø Sandstenens stratigrafiske Forhold 

 skal vi i al Korthed give en samlet Fremstilling af Grænsen mellem 

 Graniten og Sandstenen, gaaende fra V til 0. 



Ca. 400 m 0 for Robedale Station kan man i Landevejsgrøften 

 og i en stærkt indskaaren Bæk fure se den stærkt forvitrede Granit 

 og Bundlaget af Nexø Sandstenen. I dette sydvestlige Hjørne af 

 Granitmassivet overlejrer Sandstenen normalt Granilen, og Grænsen 

 mod N er en Erosionsgrænse, der mod V strækker sig lige til Klinten 

 i Vestermarie (Bavnklint). . Her afgrænses Sandstenen fra Graniten ved 

 to Forkastninger, en næsten lige i N — S og en i VNV — ØSØ, hvilke 

 tilsammen med andre dermed parallele afgrænser den i Terrænet tyde- 

 lig fremtrædende Granitbakke. Ejendommeligt og værdt at fremhæve 

 er det, at den stejle Granitvæg i VNV — ØSØ lige ved Stenbrudet ikke 

 skyldes Forkastningssprækken mellem Granit og Sandsten, men en 

 mere underordnet Forkløftningssprække inden for Graniten. Den 

 egentlige Forkastningssprække forløber paa den fladere Mark ca. 300 m 

 uden for »Klintelinien«. 1 ) 



*) Det bør bemærkes, at Navnet »Klint« paa Bornholm ikke udelukkende 

 er forbundet med Strandklinter, men ogsaa bruges for stejle Granitvægge 

 inde i Landet. 



Danmarks geologiske Undersøgelse. 1. 15. Nr. 13. 4 



