71 



Ved Limensgade har der tidligere været Brud baade i Alunskife- 

 ren, der staar i en stejl, ca. 4 m høj, Væg ud mod Læsaa, og i Or- 

 tocerkalken. I Fyrrerne var her en Alun og Cementfabrik under Op- 

 førelse, men saa vidt jeg har kunnet se, naaede den næppe at blive 

 færdigbygget eller at begynde Virksomheden, før Kapitalen var opbrugt 

 og Uenigheden mellem Parthaverne var saa stor, at Samarbejde var 

 ganske umuligt. Det er kun meget ubetydelige Spor af gamle Anlæg, 

 der endnu kan ses her. 



Ved Limensgade kan man i Bunden af Læsaa se Alunskifer og 

 Antrakonitboller af en meget grovkornet Stenart, hvori ingen For- 

 steninger er fundne; i selve Skrænlen ses kun Alunskifer, der ikke 

 indeholder Antrakonitboller, men derimod rigelig med Svovlkis. Alun- 

 skiferen i Profilet er stærkt forvitret. Paa flere Niveauer i den linder 

 man dels de omtalte spindelformede Svovlkisdannelser og dels Dictyo- 

 graptus flabelliformis og Obolella Salteri. Det Lag, hvori Dictyograptus 

 flabelliformis hyppigst forekommer, er ca. 0,3 m tykt og ligger omtrent 

 2 m under Ortocerkalken. Alunskiferen overlejres af Ortocerkalk og 

 paa Grænsen findes et tyndt Lag af Fosforitkonkretioner. Tilsyne- 

 ladende er dog Ortocerkalkens Lag fuldkommen konkordante med 

 Alunskiferens, uagtet der i Virkeligheden er en Afbrydelse i Lag- 

 rækken, der svarer til Phyllograptusskiferen, Ceratopygekalken og 

 Shumardiaskiferen og muligvis ogsaa til de øvre Zoner af Dictyo- 

 graptusskiferen, der i Skaane karak (eriseres af Bryograptus Kjerul/i 

 Lapw. og Clonogr. tenellus Lnrs. sammen med Dictyograptus 1 ). 



Det andet Sted, hvor Dictyograptusskiferen forekommer, er ved 

 Skelbro; her kan man lige Nord for Landevejen, i Risebæk, eller 

 rettere i Grøften, der fører Vand ned til Risebæk, se Dictyograptus- 

 skiferen neden under Ortocerkalkens øverste Lag. 



Ortocerkalk. 



Ortocerkalken kommer til Syne flere Steder ved Læsaa, men 

 selvfølgelig er det Kalkstenens praktiske Anvendelighed, der mest 

 har givet Oplysninger om dens Forekomst. Man har nemlig brudt 

 Kalksten dels til Bygningsbrug, f. Eks. til Aa Kirke og Hammershus 

 Slot, og dels til Kalk brænding. Stenarten er en uren Kalksten med 

 10 — 15 pCt. Ler, saa at den ved Brænding giver en mager Kalk, der 

 har hydrauliske Egenskaber, d. v. s. kan staa imod Vandets opløsende 

 Evne. Den brændte Kalk kaldtes i Reglen »bornholmsk Cement«, og 

 Kalkstenen fik deraf Navnet Cementsten. En Tid var denne Industri 



*) Angaaende Inddelingen af Dictyograptusskiferen i Skaane henvises til 

 A. H. Westergaard : Studier öfver dictyograptusskiffern och dess grans- 

 lag med särskildt hänsyn till i Skåne förekommande bildningar. Lund 

 1909. Lunds Univ. Årsskrift. 



