152 



kastninger, men en Sammenstilling af dem med Brudlinjer i Sverige 

 kan efter vor Mening for Tiden ikke gennemføres. 



Deecke fremhæver (Führer S. 61 — 62), at Bornholms Vestkyst 

 ligger i Fortsættelsen af den store Brudlinje, der skiller det østlige 

 Sydsveriges Graniter fra det vestliges Gneiser. Herved kan nok for- 

 klares, at Bornholms Grundfjæld med dets Graniter har nærmere 

 Overensstemmelse med Graniterne i Blekinge end med de mere gneis- 

 agtige Bjærgarter i Skaane, men man kan paa ingen Maade sætte 

 denne Brudlinje i Forbindelse med Dannelsen af Bornholms Vest- 

 kyst 1 ). Rimeligvis er denne svenske Brudlinje af meget gammel Oprin- 

 delse, temmelig sikkert præsilurisk, medens Brudet eller Brudene ved 

 Bornholms Vestkyst er meget unge og sandsynligvis tertiære. 



Paa samme Maade kan man tage Afstand fra Deecke, naar han 

 sammesteds om Bornholms Østkyst udtaler: »Der andere Bruch fällt in 

 die Verlängerung der Linie, die am Kalmar Sunde das Cambrium gegen 

 die krystallinen Gesteine begrenzt und der erste der Oeländer Spalten- 

 serie ist; er zieht längs der Küste von Svanike bis nach Dueodde 

 hin.« Her maa man navnlig indvende, at Grænsen mellem Kambrium 

 og Grundfjæld i Kalmarsund Egnen ingenlunde kan bevises at skyl- 

 des en Forkastning, tværtimod tyder alt paa, at her foreligger en Ero- 

 sionsgrænse mellem den nedre kambriske Sandsten og Grundfjældet. 



Ligeledes maa vi stille os meget reserverede overfor Deeckes An- 

 tagelse, at de N — S-lige Brud er langt ældre end de vestnordvestlige. 

 At Dannelsen af Bornholms Vest- og Østkyst skulde kunne sættes i 

 Forbindelse med de Jordskorpebevægelser, hvorved Diabaserne paa 

 Bornholm steg op til Overfladen, synes os meget lidt sandsynligt. 



Mellem Bornholm, Skaane og Blekinge dækker Østersøen et no- 

 genlunde jævnt Land, et Sænkningsomraade, hvor indbyrdes forskudte 

 Flager af Silur, Lias og Kridt udgør Undergrunden, saaiedes som de 

 sedimentære Blokke navnlig paa det nordøstlige Bornholm beviser. 

 Over dette jævne Omraade hæver sig Christiansøs Granithorst saa 

 højt, at den naar op til Havets Overflade. 



Paa hvilken Maade Hovedforkastningerne paa Bornholm skal 

 sammenstilles med de skaanske, er det ikke let at afgøre. Forch- 

 hammer (1863) mente, at »Rommeleklintkjæden danner i sin sydøst- 

 lige Fortsættelse de bornholmske Urbjærge, den nordøstlig derfor 

 beliggende Kullakjæde har sit yderste sydøstlige Punkt i Ertholmene, 

 NØ for Bornholm«. Herimod indvender Nathorst (1. c. S. 118), at 



x ) Vi har villet fremhæve dette, da man meget godt kan misforstaa Deecke. 

 I det mindste synes W. Ule at have gjort det i en iøvrigt tilforladelig og 

 velskreven geografisk Skitse »Die Insel Bornholm«. (1910. S. 241—362). 



