153 



dette ikke er rigtigt, men at »det i stallet är Bornholms Urberg, som 

 både geografiskt och geologiskt utgör fortsättningen af Kullen-Söder- 

 åsen«. 



Ved et nøjagtigt Studium af Kortene finder man, at Bornholms 

 Nordøstkyst ligger lige i Forlængelsen af den Forkastning, der mod 

 Nordøst begrænser Soderåsen. Soderåsen og det Bælte af Silurdan- 

 nelser, som udgør dens Fortsættelse mod Sydøst, tiltager i Brede mod 

 SØ, og Bornholms Granitomraade med det tilhørende Silur er ogsaa 

 bredere end det skaanske Siluromraade mellem Forkastningerne. 



Christiansøs lille Granithorst svarer i Retning omtrent til Stens 

 Hufvud, den sydøstligste Udløber af Linderodsåsen. 



Graniten. 



Graniten paa Bornholm danner langs Kysterne meget hyppig stejle 

 Klippevægge, der skyldes den meget gennemgribende Forkløftning, som 

 findes i Graniten. Hvorvidt denne staar i direkte Forbindelse med de 

 Forkastninger, der har haft Indflydelse paa Udformningen af Born- 

 holm, er det vanskeligt at afgøre. Imidlertid er Forkløftningen et saa 

 almindeligt Fænomen inden for Bornholms Grundfjæld, at den har 

 stor Betydning for Reliefforholdene inden for Granitomraadet. 



Dette er gennemsat af en Mængde Sprækkedale, der for den 

 største Del gaar i Retninger mellem N og NØ. I Forhold til denne 

 Retning er Øst — vestlige og Nordvest — sydøstlige bestemt underordnede, 

 og det er. egentlig kun i Helleds- og Paradisbakkerne, at disse Ret- 

 ninger har nogen større Betydning. (Se Kortet Plan I.) 



En nøjagtig Undersøgelse af saadanne Sprækkedale gør det sand- 

 synligt, at de er opstaaede ved, at Spændinger i Jordskorpen har frem- 

 bragt ikke direkte Brud med deraf følgende Sænkninger, men For- 

 kløftningszoner af større eller mindre Brede. Disse kan hyppig 

 følges over længere Strækninger, f. Eks. Ekkodalen, der fortsættes af 

 Kjeldseby Aa og kan følges helt ud til Havet paa en Strækning af 

 12 km. At man kan følge eller spore en saadan Sprækkedal 2 til 

 4 km, er slet ikke ualmindeligt. 



Det er ikke rimeligt, at der er sket nævneværdige Sænkninger i 

 og ved disse Forkløftningszoner; den senere opstaaede Dalform har 

 udviklet sig ved, at det mindre modstandsdygtige, stærkt forkløftede 

 Granitmateriale senere er bleven afrømmet og bortskaffet ved udefra 

 virkende Kræfter, navnlig ved Istidens Indlandsis. Frisk Stenart fra 

 begge Sider af en saadan Kløftdal er altid ganske ens. 



Hvis man vilde tænke sig virkelige Forkastninger med Sænk- 

 ning af Dalene, blev man nødt til at antage et Utal af Gravsænk- 

 ninger, for største Delen af meget smaa Dimensioner, navnlig hvad 

 Breden angaar. Den bredeste Forkløftningsdal, der staar med nogen- 



