19 



Skrabeposen, der benyttedes, var paa Undersiden lavet af smaa Jernringe 

 med c. 1 cm's Diameter, en Form for Skrabe, der liar vist sig praktisk til de fleste 

 Formaal, dog selvfølgelig ikke til Fangst af ganske smaa Dyr. Ved Hjælp af 

 Skrabens Aabnings bredde og Afstanden mellem Bøjerne beregnedes det overskra- 

 bede Areal til c. 75 m^; medens der den ene Gang til Sammenligning toges 5 

 Prøver med en Bundhenter, der spænder over 0,2 m^ toges der den anden Gang 5 

 Prøver med en 0,1 m^ Bundhenter; med Bundhenter overfiskedes der altsaa hen- 

 holdsvis 1 og 0,5 m-; Skraben fiskede altsaa over et henholdsvis 75 og 150 Gauge 

 større AreaL 



Hvad der fangedes af begge Redskaber, er angivet paa Skemaet, og en 

 Rubrik angiver paa dette den beregnede Mængde af »almindelige« Dyr paa 75 m^, 

 som Bundhenteren vilde have taget, om man havde brugt den over et saa stort 

 Areal, Havde man brugt Bundhenteren over det hele Areal, vilde den selvfølgelig 

 ogsaa have faaet de fleste af de større »sjældnere« Dyr med, som Skraben tog. 

 Som det vil ses, har Skraben kun taget 3 a 4 7o det Antal Dyr, som Bund- 

 henteren viser, at der maa have været indenfor Skrabens Omraade ; men da Bundhenteren 

 tager saa mange smaa Dyr med, som Skraben ofte lader gaa igennem, vil man 

 ikke ret heraf kunne slutte sig til Skrabens overspringende Evne; man ser paa 

 første Forsøg, hvad der har været af store Cyprina, Macoma calcarea, Sabeller, 

 andre Orme og EcJiinocardium, og hvor faa eller slet ingen Skraben har taget 

 med af disse store Dyr; og se paa det andet Forsøg, hvad Skraben har oversprunget 

 af Cyprina, Aporrhais, Ophioglypha alhida, for ikke at tale om de mindre Ophiurider. 

 Til Gengæld har Skraben taget flere Dyr, der slet ikke er kommen med i 

 Bundhenteren, saasom Buccinum, Fusus, S. drøhahiensis, store Asterider og 

 Eupagurus Bernhardus, alle Rovdyrene og andre større Dyr, der ligger oven- 

 paa Havbunden, men hvis Antal dog ikke efter Skrabens Resultater at dømme 

 er stort nok til, at de talmæssig set kan komme med paa hver 72 ^^^^^ 1 m^. 



I 2det Forsøg er Skraben aabenbart gaaet hen over en HUe Ansamling 

 af Paafauna med »rige Echinodermer«, derfor de mange herhen hørende Dyr saa- 

 som Ophiopliolis acideata, Pomatoceros, Chiton, hvilken Ansamling Bundhenteren 

 ikke har truffet. 



En egen Evne har Skraben til at tage Strongylocentrotus drøhahiensis ; ofte 

 er jeg bleven forbauset over, at halve Dage igennem bringer Bundhenteren Echi- 

 nocarditm op næsten i hver eneste Prøve å 0,1 m^, men Skraben kan paa de 

 samme Steder fylde sig med Str, drøhaMensis og indeholder samtidig faa eller 

 ingen Echinocardium. Forklaringen er, at Skraben tager hovedsagelig de Dyr, der 

 ligger løst ovenpaa Bunden som Str. drøhaMensis, men springer næsten alle de 

 Dyr over paa lidt sammenhængende Bund og Sandbund, der sidder nedgravet i 

 denne, og det gør Echinocardium, mange Orme og mange Muslinger; og netop 

 blandt disse Dyr findes i Regelen de almindeligst og jævnest udbredte Dyr: Ka- 

 rakterdyrene. 



Jeg kunde have givet og burde maaske have givet mange flere Be- 

 viser paa Skrabens overspringende Fangstmaade; men jeg tænker, at de fleste, der 

 har brugt Skrabe, meget let vil forstaa Skrabens Mangel paa Evne til at give 

 kvantitative Forestillinger om Dyrelivet som Helhed og dens Udvælgen af visse 

 Dyrearter fremfor andre; den giver derfor altid fortrukne Billeder. 



