39 



lavere Vand end i Kattegat, som Regel kun paa dybere; E, flavescens gaar med 

 en enkelt Undtagelse kun til 200 — 300 Meter; Sp. purpureus angives undertiden 

 til c. 900 Meters Dybde, men som Regel kun til 400—560 Meter; E. cordatum 

 gaar aldrig dybt ned og synes derfor aldrig taget af de større Ekspeditioner. 

 Man maa være tilfreds med denne Overensstemmelse i Resultaterne; i disse Op- 

 givelser er der dog ikke Tale om disse Dyr som Karakterdyr, men kun om Fund 

 maaske af et enkelt Eksemplar ved lange Trawlinger, og desuden er Kilder til 

 Fejltagelser saa ofte til Stede. 



Ophioglijplia Sarsii, vor dybest gaaende Echinoderm i Kattegat fra Boniteringerne, 

 gaar ofte ned til c. 700 Meter, men i Regelen dog kun til 400—600 m; ved Spitz- 

 bergen gaar den derimod ind paa lavt Vand: 20 — 40 Meter. 



De i Skageraks Dyb levende Echinodermer : Foraniomorpha hisxndi (Syn P. 

 rosea), Psilaster Andromeda, Ophioscolex glacicdis, Asteronyx Loveni og Fteraster mul- 

 tipes, gaar derimod ned til 1200, 1800 og 2000 Meters Dybde, viser altsaa en Ten- 

 dens til at leve dybere end vore andre Echinodermer. Der synes saaledes at være 

 god Grund til at tro, at en lignende Orden som hos os findes der ogsaa andre Steder; 

 men den uhyre Variation i bathymetrisk Udbredelse for mange af disse Former 

 viser, hvor lidt Dybden som Dybde betyder; indenfor hvert enkelt Havomraade er 

 den tilsyneladende regulerende og som saadan af stor orienterende Betydning; men 

 vil man sammenligne forskellige Omraader, maa man sammenligne de tilsvarende 

 Dyresamfund. Man bør lave Profiler af Dyresamfundene i Havene og sammen- 

 ligne dem ved Hjælp af deres Karakterdyr, ligesom Hydrograferne laver Profiler 

 over Temperaturen og Saltholdigheden, i Stedet for at gøre spredte Undersøgelser 

 over store Arealer. 



Nogle af de dybere gaaende Dyr udbreder sig fra Skagerak langs Konti- 

 nentets Rande mod Nord op i arktiske Egne, andre gaar baade mod Nord og 

 mod Syd ; men at anvende Betegnelser som arktiske eller boreale paa deres i Regelen 

 uhyre store Udbredelsesomraader forstaar jeg ikke; de nyere Betegnelser Koldt- 

 vands-Former eller Varmtvands-Former synes bedre; men hvad er varmt og hvad 

 er koldt, naar det her i Regelen drejer sig om -|-2 eller -r-1 ^ konstante Tempera- 

 turer; jeg synes, at det alt sammen er koldt; en talmæssig Betegnelse vilde sikkert 

 bedre her være paa sin Plads. — 



Kun eet Forsøg kender jeg i Litteraturen paa at karakterisere store Hav- 

 bundsomraader ved Hjælp af kvantitative Karakterdyr; det er Johan Hjorts 

 Forsøg med Fiskene, som man kender dem fra Fiskeristatistikken; gennem 

 denne tør man jo nok antage, at man for en Mængde Fisk, særhg de nyttige, 

 opererer med tilnærmede Værdier for Kvantiteter af de enkelte Arter i de forskel- 

 lige Havomraader; han opnaaede derved i sin og Murrays Bog »The Depths 

 of the Ocean« pg. 357 o. f. at karakterisere Kystbankernes Fiskefauna nord for 

 Storbritannien ved dens Mængde af Torsk, Kuller, Rødspætter og flere; syd 

 for Storbritannien spiller derimod Merluccms Hovedrollen omtrent ned til Afrikas 

 Nordkyst, og sydligere optræder igen andre Arter. 



Hjort omtaler ogsaa nærmere, hvorledes lange, smalle Dybdebælter langs 

 Europas Kyst er befolket af karakteristiske Fiskearter, nogle paa dybere, andre 

 I paa lavere Vand, men Dybden for den samme Art ændres ofte med Breddegraden 

 I (Temperatur og Lysforhold); pg. 334 skriver han, at man ved at trawle paa for- 



