1747- O&ob- No v. Decemb. 284 



Sinnelaget hans var , at vara envis , och det 

 i hogfta grad ; få at, då han leddes med tåg, kun- 

 de han på intet fått tåla, at man drog pä tåget, u- 

 tan lade han iig då ftraxt ned til jorden , utfparran- 

 des och motipåiinandes med armar och fötter , 

 viljandes ingalunda gå med påck, men val med 

 godo, och då man ville taga honom, förfvartehan 

 jig med tänder och klor , och mumlade fom en 

 biörn* Då han en gång blef ond på någon , var nå- 

 ftan omojeligit, at komma i hans gunft e. g, Då 

 han förf} kom, råkade han Trågårdsmåftaren, be- 

 gynte derföre klyfva upät benen , i tänka at belö- 

 ka honom ; men fom Trågårdsmåftaren ei förflod 

 hans ändamål, riftade han honom häftigt ifrån fig, 

 blif vandes rådd. Håraf fattade Siupp et ©förfbn- 

 ligit hat til honom , få at ledermera , hvar gång 

 Siupp kunde mårka Trågårdsmåftarens lukt , be- 

 gyntehan at låta fom en fifkmås, hvilket var et 

 teckn, at Siupp var högeligen förtörnad. Eljeft 

 omgicks han med bekante barn och hundar för- 

 troligen , liggandes på ryggen , tilftådiandes, at de 

 honom undertiden nog luggade , utan at ftickna 

 leken ; men på flutet, då de voro trötte, blef han 

 måftare och envis fom enSkiårflipare, hängde ef- 

 ter och förfölgde dem* Detta Siupps envifa finne 

 var nog förtretel dermed, at när han kom in i nå- 

 gon kammar, fldp eller ficka, kunde han intet fås 

 derifrån , eller om han fick en höna , kunde man 

 hvarken med läckande *eller flag få honom ifrån 

 rofvct; ty faft man tog honom i ftierten och lyfte 

 up honom, fom var för honom det ledfammafte, 

 fparradekan vål ut med fötterna efter vanligheten* 

 men flåpte åndå intet rofvet med munnen j intil 



des 



