1749- Januar. Februar. Mart. ^ 



det och bland nog mindre kommer Landtman til go- 

 do. Det vore ganfkavidloftigt, atnu hårupråkna de 

 många bidragande brfaker til denna fkilnadj men 

 en ibland dem, fom verkeligen förtjänar upmårk- 

 fumhet, år ock den, at altfqr mänga äro illa under- 

 rättade;, om tiden då rågen minft fmälar eller rin- 

 ner ut på åkern, och dä den med ilorfta nytta bor 

 fkåras. Af en mycket beromlig och uti ätfkilliga 

 Vetenlkaper förfaren Kyrkoherde , uti Wåltman- 

 land och Kårrbo Forfamling, nu afledne Herr Pet- 

 ter Arborelius, har jag forft lårt och ogo&i* 

 fkenligen fedt , hvad rågknäppen år, hvilken jag 

 ock derfore kan fålunda rätteligen befkrifva. 



Innan rågen blifver fullkomlig mogen, har den 

 Alsmågtige Skaparen få forordnat, at rågkornenlorft 

 fvålla något litet utur fina faten v baljor eller ftåU 

 len uti axen; hvar efter de på två eller tre dygn, 

 alt fom väderleken fogar fig, torkas åter tilhopa 

 och fåftas uti fina forenåmde Hällen i defs ax, hvil- 

 ket rätteligen kallas rågknåppen: och der af hän- 

 der, at de rågkorn fom förut varit lofe innan dq 

 fåft: fig, at man dem då vidröra ville, (kulle ftorfta * 

 delen af rågkornen falla på marken, ja ock, om. i 

 famma tid iiark ftorm upvåxte, {tedde det likale- 

 des. Men fedan de fåft fig, låter fåden fig vål 

 handtera, foras och bårgas i defs lador. Dock bor åf- 

 venvål det med agtfamhet och forfigtighet verk- 

 Hållas, Och fordenfkul har forbemålte Kyrko- 

 herde i fin tid aldrig låtit fkåra rågen, forån den 

 (amma vål fåft fig, och han det fjelf fedt. Hår vid 

 %x ock nödigt at veta, faft ån man, at undvika vidr 

 lyftigheten går orfakerna förbi, nämligen at det al^- 

 drig4can fke, eller låter fig g or a på en tid och titt 

 ep gång ofver hela åkern eller gardet ? hvilke? H* 



v ca 



