1749- O&ob. No v. Dec. 



fitfåtc i luftgångarne, dels ock i magen* Det fy- 

 nes altfå likt, at ju fnarareman kan bringa en fom 

 har kikhoftan, til at under paroxyfmen kråkas, ju 

 kårtare blifver hvarje paroxyfme , och ju mer 

 man vid hvarje kråkning kan uttömma af nu 

 nämnde materia, ju fnarare bor fjukdomen gå ofver. 



fl Kikhoftan, få långe den lemnas åt fig 

 fjelf , kommer icke allenaft paroxyfme vis, utan 

 är ock deruti få regelbunden , at den altid kom- 

 mer på vanlig ftund igen. 



Således år kikhoftan icke allenaft en fpafmo* 

 difk fjukdom , hvars egenfkap garna år at komma 

 fkäftals* utan liknar ock de krampor, hvars pa- 

 roxyfmi på vifs ftund återkom ma* 



6. Når kikhoftan ej varat långe, marker man 

 emellan paroxyfmi icke det ringafte tecken til fjuk- 

 dom hos barnen> men når den långe påftådt, blif- 

 va de kraftlofe, bleke och pufTige, Altfä gor den- 

 ne fjukdomen de fafta delarne flake och ettergif- 

 vande, minfkar de roda blodkulorne och gor bio-' 

 den vattenaktig. 



Når jag val befinnat alt detta, var ingen ting 

 naturligare , ån at ftraxt fe , det kikhoftan fkulle 

 kunna lått och fnart botas, om jag vore i ftånd 

 til at 



l. Lofa flem och få den lått rörlig. 



%• A t uttomaden dels med kråkmedel, dels ock 



med laxativer och når det flvedt, 

 3. Gifva Antispafmodifke medel, hålft fådan.e, 



fom torde tillika kunna hindra 5 det de fafta 



delarne ej blefvo for flake, och bloden ej for 



mycket vattenaktig. 



Det medlerfta fåg jag vara lått at vinna. Det 

 forfta och fifta^fåg jag någon fvåriiet vid. 



Jag 



