1 751. Jul. Aug* Sept # 17$ 



främjar Laxfånget , men fno-fall, tordon och ha- 

 gel fkingrar och drifver honom på djupet. 



§. ip. 



fil ål/varnas fifk-rikjset bidraga följande om fl ändig* 

 heter: Ju längre ut i hafvet ålfven kan drifva fit 

 frifka vatten, at laxen deraffår känning, defto me- 

 ra inftiger han dit ifrån hafvet. Derfore aga ftora 

 ålfvar torman for de fmå, ifynnerhet de, fom haf- 

 va fria infall i hafvet, utan at ftromen afbrytes. 

 De fom utfalla vid något land, fom ftråcker fig 

 långt ut i hafvet, åro bättre , an de, fom falla in i 

 ftora breda fjärdar: dock om defle hafva tilråo 

 keligt djup och någon lång udde på norra fidan 

 om mynnet,fom vetter i föder tillika med fjärden, 

 kan det ena årfåtta det andra. De ålfvar, fom ock 

 med mynningen vetta åt foder , och hafva långa 

 uddar på norra fidan, åro drågtigare ån andre. Ju 

 längre in åt norrbotten, ju håldre friger laxen. 

 Strändernas befkaffenhet bidrager ock hårtil. H vi- 

 ta ftränder hållas for de båfta, hälft om de åro 

 fkog-rika,at fiiken får fpela under (kuggan 3 derfo- 

 re år ej rådligt, at rödja bart Ikogen vid ålfven^ ty 

 det fordarfvar lax-fifket, åfven fom man vet at 

 ftrornmingen fkyr dertore. Laxen fordrar ock god 

 låglighet, om han (kal upftiga ymnogt, få at in- 

 tet hinder bor vara i vågen. Sadane hinder äro up- 

 grundade ålf-mynnenj ty fall han långt up i ålf- 

 ven kan gå oförfyiit på grund t vatten, få at ibland 

 halfva ryggen fyhes, fa ger han. -fig dock vid ålf- 

 mynaet god tid at foka djupaftc värnet, få framtej 

 ftromens häftighet fortager honom det , eller 

 ock på djupet år få ftrömt vatten, at han vid lan- 

 det måfte draga fig upföre grundet* men i fpakt 

 vatten fkyggar han altid for grund, och ger fig ej 



dit, 



