1750. Januar. Febr. Nian. 



ria, fqm årfatte briflen af des tyngd, hvaraf vi-, 

 dare ftod ar fluta , at Jorden måft e vara högre uiv- 

 der/Equater än under Polerna, och des fkapnad ej 

 en fullkomlig fphaere, *fom alle hartils hade fore- 

 ftåltfig, Utan enfpha*roid, hvars Hörlie diame- 

 ter gar igenom squatorens planum, och den min- 

 fte genom Polerna. Om ej Ijelfva falla Jorden 

 hade en fådan fkapnad 5 Ikulle åtminftone vatnen, 

 hvarmed jorden år til ilorre delen ofvertåckt, 

 hafva dragit fig ifrån Polerna och gifvit fig up un- 

 der aequator, til des de återftållt jåmnvigten af 

 hela Jordens mafla : hvarigenom falla landet un- 

 der linien bort blifva aldeles ofverfvåmmadt, och 

 deremot Jorden vid Polerna barare och högre. 

 Men detta ftrider emot forfarenheten, fom vifar, at 

 landet ej vid Polerna i allmänhet ftäf högre ofver 

 hafvets bryne, ån annorilådes : hvaraf Följer, at 

 ock falla Jorden måfle hafva antagit en 'fådan 

 fkapnad, fom år enlig med hydrollatilka lagarna. 

 Hugenius och Newton gingo få vida, at de 

 uträknade , huru mycket Jordens axel borde vara 

 kårtare ån des arquators tvårlinia. Den förre 

 bygde fin uträkning på Cartesii flippriga mm 

 flags meningar om tyngdens befkafFenhet och or- 

 fak , i kraft hvaraf alla kroppar formentes blifva 

 förde til Jordens medel-punft af virflar, fom vo- 

 ro i en beflåndip och hattig rorelfe rundt omkring 

 Jorden* och flot der af, at iEquatörens diameter 

 borde vara T ~ ftorre ån Jordens axel. Deremot 

 rattade Newton fin underfokning efter de attra- 

 étions lagar han ijelf aldrafor il funnit vara gran-- 

 dade i hela naturen , ibland hvilka den fornämfta 

 år, at alla de miniia particlar i verlden trycka el- 

 ler draga alla andra particlar med en kraft, fom år 

 proportionel med deras ntaffa direéie, och med 



Af qua- 



