1753^ Jan^ Febi:. Mart (n 



- • Ai alla ormat gar SkÄller-ormen nåftan lång- 

 fammaft, och fordenftul år det fvåit at le, huru 

 han kan fä lin mat, af fä qvicka djur fom foglar 

 och Ickornar åro, om ej natureiis HERre gifvit 

 honom nägon befynnerlig egenlkap eller konft at 

 läcka til fig rofvet. Orn man dä vil kalla den egen- 

 ikapen forkjufning, fä torde man finna, at.natureii 

 lårt flera djur lamma eller dylik kohll^ 



' De åro 5fveralt i America af den tankan, at orq. 

 en månniflca gifver Tig til at långe fe pä Skaller- 

 ormen, dä prmeii fer pä henne tilbaka^ fä ftal den 

 likaledes blifva forkju^id, och gä til ormen, at 

 blitva biten, hvilket år orlaken, at fä fnart de 

 blifva varfe en Skalicr-orm, få fe de honom ej lånr 

 -ge an, utan häfta fig at dodan. Denna egenfkap 

 har jag likväl ej funnit hos honom, faft jag med flit 

 långe och vål fett pä honom, och han pä mig, fe- 

 dan han förut pä alt fått blifvit retad. Mänga an- 

 dre, fom med flit forfokt det famma, hafv.i ej el- 

 ler funnit ftorre kraft hos honom. Dock berätta- 

 de mig en hederlig man, at han hort fln fader of* 

 ta förtälja, det han en gäng i fkogen kom ofveren 

 Skallev-örra, fom hoh pä atförkjufaen fögel, och 

 når han ville laga fig närmare, at nogare taga det- 

 ta i ognafigte, kom han at trampa pä en läng qvift, 

 fom med andra andan rörde vid ormen, hvilken 

 deraf vånde lina ögon ifrån fogeln, och kaftade 

 dem med en ladan-bitterhet och eld pä denna man- 

 nen, at han pä ftunden började darra fåfom et Afp- 

 lof , och var gladat han kunde lanfa lig och ftynda 

 ligbärt.Han tyckte, at ormens ögon brunnit fåfom 

 eld, och trodde visft, at om han ej fä häftigt kom- 

 mit bart, hade ormen förkjuft honom. 



Jag 



