1752. Odob. Ivfov. Dec 313 



han far fe nägon, käftar han fig i ring^ haller huf- 

 vudet och ändan afftjarten litet högre up öfver 

 den andra kroppen, och dä gemenligen ftakar och 

 Ikallrar hel tått med fin fkallra. Ljudet fom den 

 gor, år någorlunda likt fomliga Spän-i^åckars fur- 

 randc hordt något långt ifrån. 



De hafva den vanan, at om höften, dådet 

 börjar blifva kalt, famla fig i darras vifla vin- 

 ter-lagen, krypadå djupt ned i jorden, ^och ligga 

 ganlka många på et ftålle uti dvala, dit ingen 

 lårdeles kold kan komma. Det f å^es^ at de gora 

 häl i jorden, och mullen : gnaga fa bart muUen, 

 at jorden ofvanfrån faller ned. Man har vift mig 

 fådana ftållen, hvilka fett ut nåftan fom gamla in- 

 fallna kallare. Om våren, dä marken blir bar orh 

 Solen börjar bädda, krypa de up om dagen, ligga 

 ©ch fola fig i värman, men mot aftonen krypa de 

 åter ned , och fortfara pä det f åttet til des ingen 

 froil mer infaller om nätterna, dä de federmera gå 

 fin väg hit och dit. Europeerne, fom bo i landet 

 utforfka fordenfkul, hvareft defi^e Ormar om våren 

 komma up ur jorden i myckenhet, och dä de lig- 

 ga i Solbaddet famt ännu ej äro färdeles qvicka, 

 dräpa de dem alla pä en gäng låtteligen. En gam- 

 mal Svenfk berättade mig, athan videt lädant til- 

 fälle på en gång med hagel dödade i6 ftycken i 

 et fkott. En annan man af de Svenflxa har en mor- 

 gon om våren gått ut at (kjuta, och kommit på 

 en backe, der hela marken varofvertäckt afSkal- 

 ler-Ormar , fom nyfs voro utkrupne at fola fig; 

 han (kar fig då en käpp , och flog ihjäl pä enlit^n 

 ftund emellan 60 och 70 ftycken; men blef pä flu- 

 tet få vanmägtig, at han mäfte gä derifrän for den 



U y elaka 



