1752^ Odob. No v. Dec. 



ån mera. Af de mån, fom nu lefde, var thdaft! 

 cn 5 fom kvmde berätta mig , at han i fin ungdom 

 dråpit en Orm, fom haft 30 ringar i fkaUran. Nå* 

 gre fä andra fade^ at de fedt dem 5 fom haft 2Ö 

 ringar. Smä unga hafva gemenligen ej mera ån en. 

 Storfta delen af de Skaller- Ormar man denna tiden 

 dräper uti de Engcifka Colonier, variera til anta- 

 let af ringarna uti ftjerten, emellan i och iz. Ör- 

 faken tyckes vara, at man få flitigt oder ut dem, 

 at de ej fä växa och blifva äldre. 



Merendels- fkallrar han pa iSngt hall, få 

 fnart han får fe en männifka > men ibland fkallrar 

 han ej forr än han hugger tiL 



Somlige fäga, at han (kallrär af räddhöga : 

 andre, at han gor det af arghet och ondfkl. Det 

 har jag märkt , at dä man käftar efter honom, 

 fkallrar han: vänder man fig bart, och låts ej fe 

 honom, ftannar fkallrandet, och han börjar krypa 

 bart 3 käftar jag då å nyo efter honom nägot eller 

 Ikrämer honom , börjar han å nyo ^kallra. Ge- 

 menligen fer man, at de Ikaller-Ormar, fom ej 

 ^kallra , icke äro fårdeles rädda 3 ty de ligga me- 

 rendels ftilla tils en kommer dem få når, at de kunna 

 hinna til at bita^ och då gifva de hugget med ftyrka^ 



Dä det är Solfken, är han mycket fnåll at fkail- 

 ras men^ej få , då det är rägnaktigt väder j der- 

 fore är det i den fenare händelfen nog flirligt, at 

 gå pä f ädana ftållen, der defle Ormar finnas i myc- 

 kenhet, emedan man ej kan veta något af, forr ån 

 en fådan hugger til. Tor ock hända, at han i- 

 bland under rägnigt väder {kallrar, men at det ic- 

 ke horcs, emedan fkallran eller ringarnai den famma 



