tiå 1767. Åpt M^.Jm, 
uliv fom någorlunda liknade et nedtryckt Hj©r- 
tron ( MoltebaeT) y och lårer tjcna djuret at fu- 
ga fig faft med* De forrberordc långs efter 
kroppen gäendc ^ufklarne åro breda, ftarka, 
frFiH hvarandra ftaende', famt f til antalet ; hvil- 
ket alt man redan utanpå kan mårka och kanna. 
Men dä iftan innantil betraktar desfa Muflclar, 
tyckes hvardera af dem beftä utaf trånne förn 
grodt ihop. Litet ofvartforé balfva deras långd. 
Utgår åt fidan, och vidare up ät hufvudet, en 
likalä bred tvår*mufkeL Desfa f mufklar tjena 
djuret både til at fkjuta ut htxfvudet och at dra- 
ga det in igen. Hvad inålfvorne betråfFar , få 
voro de tåmmeligen mänga, och tarmarne gin- 
go i oändeliga grenar^ men voro tillika få tun- 
na, fmala och bråckcliga, at man knapt fick ta- 
ga i dem, forr ån de gingo fonder. 
Af munnens befkaffenhet kan mtn lått flu- 
ta, at detta djur på det fått får fin foda, at det 
fugér (ig faft vid andra förekommande ting, fom 
kUnna-gifva det nåring. Den fortjente Kyrko- 
herden på Yttcron , Herr Mag.^ Hans Bern-* 
HoFT, har berättat mig, at han {jelf fedt, hu- 
ru denna S jopung , ftlende pä bufvudet ^ med 
bakåndan upat , har fugat ug faft. vid nägom 
Fift på {Jobdttnen. Simma kan han ické 5 ät- 
mmftone har hän, de flera gängor jag blifvit ho-^ 
nom varfc på ijobottnen, legat aldeles olorlig^ 
Jag har ock rått ofta haft honom lefvande for- 
varad i Ijovatten , då han , hvarje gång jag up- 
lyft och flåpt honom i^en, funkip til bottneri 
fom en ftenj och har fadant åfvenvål (kedt, dl 
han haft hufvudet ute och rort fina tentacula. 
Annarsi finner jag icke heller , - humledes han 
