if^^d// Äpn Maj/ Jon/ tif 
|*' dag med frifkt vatten 5 och dc ofriga t^otter- 
iic forfoktc jag at åta. 
Den ena af desfa fiftnlmrKia hade en anfeti-^ 
lig ftorlek ^ och låt jag for ta fkutt våga hcn-^ 
ne på befsman , da hön vog npägot ofvcr S mar- 
kcr» Hon upflcars i nedra ånda% och fans hvar- 
ken trådig eller fvampig > utan faftig och com- 
aft , icke amper och bitande, fom Kant-råtti- 
orne åfo, utan af famma behaglighet fom vara 
Radifer hafva > kort fagt , var den häfta Råtti-^ 
ka man ville äta. Pä famma fått forhåll denna 
rot fig ånnu vidare hela länga ftycket, tils det 
började fkrida up emot ofre ånd.an , dår hon dä 
började midt * uti fynas något litet fvampig^ 
h vilket fedan tiltog , alt fom man mer och mer 
n?ilkades til det gröna. Jag tror likvål fåkert, 
at denna Råttikan fkulle kunnat forfla til ett 
bord af perfoner^ fa at hvar och en fkulle 
fatt fitt lyftmåte. 
Dc rotterne , jag nåmnde at Trågardsmå- 
ftaren fatt om hand , begingo fig våj^ ofver vin- 
tern , och fattes' fedan ut til fro-ftånd i forlednc 
våras, då de, likafom andra Råttikor, fkoto up 
ftjelkar, fom hela Sommaren, ja inpå fena hö- 
ften, immerfort blommade och fatte fkidor^ 
hvaruti fron kommo ojåmnt til mognad , och der- 
forc efterhand famlades* Jag i akt tog den for- 
figtighet, då platfen for desfa fro- ftänden utfags, 
at han fick ligga for fig ^clf, få at inga andra 
Råttikc - forter kommo at ftä i granfkapet, ty 
det år fä naturligt y fom af forfarenheten ofta 
beftyrkt , at de båfta forter kunna degenerera 
och vanartas, når anifta fåmre forter komma til 
at ftä dem for nåra, och, under ett famtida 
1 f blom- 
