) 
/ 
1767. Od^ Nov^ Dcc, 3.13 
|tim foffatt, med tilhjålp af cn fpruta. Den* 
na bold mafte fannolikt haft fit fåtc f af hvad 
oriak^ kan jag ej Jä noga veta) omkring mo- 
dermunnens bräddar^ foljakteligcn, efter dels låk-* 
ning 5 gifvit anledning til moderniunnens hop- 
växande. Vi vete val, at modcrmunnen af få 
mänga andra orfaker kan blifva hudlos, famtac 
Cjelfva ogat ©ch égnelocken, ja fingrarna, häftigt 
grodt tilhopa, når tunna flcinnet allenaft varic 
afflcafvet, och de et eller annat dygn hvaran- 
dra vidrört: men betraktar man ater hår den 
forr omtalte och inträngda vattu-blåfan uti fjelf* 
va modermuns - opningen,- delarnes med 6f« 
verflodiga våtfkor befuktande, famt dageligeii 
och ofta fortfarande infprutningar, har man ej 
lått at begripa en fädan coh^efion: dock vare 
härmed huru det vil, var hår oemotfägeligen 
en Coalitio Uteri, lik med den forr omtalte 
Cafus. Men helt annorlunda forholt det fig i 
den forft nämnde Cafu, Frun berättade, det hori 
under hela varande hafvande tiHtändet, aldrig 
kåndt den ringafte anltot, hvarken af ftickande, 
klåda, brännande fmårta eller nägon den minfta- 
förändring uti lina fodllo-delar , allenaft en ovan- 
lig torka dårftådcs. 
År 1747 hade jag den åran, at Kongl. Aca- 
dcmien meddela en Beråttelfe, om en Huftru^ 
fom mente fig bära et tu-ärigt Fofier, fimt ort* 
fättet huru hon vardt hulpen : där handlades oclo 
om cn hopvuxen Moder-mun. Orfakerne där- 
til voro tydeligc, och af en förutgående barn- 
Cång, hvarvid Inftrumentct då brukades • 
X 
In- 
