1779- J an * *^ r * Mart. 37 
lertid tiltog, fallån långfamt, fvårighcten at få 
maten ned i magen* Af brift på tilråckelig fö- 
da, aftynade den ljuke under en obefkrifvelig 
hunger, lå at han nåftan liknade et ben-rangel. 
Det enda, fom ån uppehöll hans lif, var tun- 
na köttsoppor, hvilka han under varfamt for- 
tårande kunde tå ned. Alt annat kom åter up, 
men icke med en formlig kråkning, eller efter 
något forutgående illa-mående, utan haftigt> un- 
der ftrupens convulfivifka fammandragande. Han 
fade fig (jelf kanna, huru maten ftadnade i bro- 
ttet, och derifrån genom mat- ftrupens famman- 
fnorpning upfteg. 
Jag kallades åndteligen, i defla bcdrofveliga 
omftåndigheter, i Oétober månad til honom, 
och rördes litet vid åfynen af en ufling, 
hvars krafter voro i hogita måtto formintkade, 
hvars lemmar voro likfom uttorkade, hvars an- 
let var blekt och ihopfallet, men hvars begår 
och längtan efter mat, famt kärlek for lifvet, 
dageligen mera oktes ån minfkades. Han leds- 
nade vid foppor, emedan hans hunger derige- 
nom icke kunde ftillas, och ville ftådfe forföka 
med faftare fpis, men alt upkaftades, jåmte en 
hop flern. Reipirationen var häftig och kort, han 
plågades då och då af en torr hack-hofta, pul- 
fen var liten och fnåli, fom hos utmärglade, men 
formårktes dock åfven ibland om efter- midda- 
garne en ftorre hårdhet och häftighet i pulfen 5 
jåmte någon natt-fvett. 
Vid en (å om åfyn, hade det varit formatet 
at fmickra den ljuka med hopp om räddning, 
hålft då han hade nog befvår at tå lå mycken 
C 3 föda 
