2i8 1773- J^^* ^"g- S^P^* 
Han var ej glupOc, (afom Hund eller Varg, It 
ei heller ratt nivcket i iancicr^ utan Icnmadc qvar, 
når han lick öFvcr fin vanliga del. £n lagom 
Hor Hund kan åta lä niyqkct, och vara lika 
dryg a t foda^ äter ock mall {amma (lags mat, 
lom gafs at denne Jårf: han tycktes laiedes ej 
fortjena namn af Storåtare eller Viclfras, 
Med Grifar och Svin foriiktes han väl, lat 
dem komma ijg når<^ och äta af fin matj 
men med Hundar icke la, utan rufade pä dem, 
när de ville gåita honom, dä de iirax togo til 
flykten. En eller annan arg Skogs- hund fatte 
ftarkt ihop med honom någon gang \ nk^ de vo- 
ro flere, och fyntes blifva honom ofv^ermagti- 
ge, eller han blefmycket ond och retad, hof han 
iitur fig cxcrcmenterna fafom cn ftrång, hvaraf 
de fkydde undan. Hans excrementer voro mer-* 
andels blota och illa luktande. Eijeft marktes 
han ej gifva någon ond lukt ifrån fig, ville 
ock gerna hälla fi.g renlig, vältrade och grof. 
fig in i fnodrifvor om vintren, fkubbade fig med 
mångfaldigt loflcande och flickande ; kraffade 
kring fig, och var iällan ftilla, när han var va- 
ken. Inftångd, fof han ofta mer om dagen ån 
onr) natten, dä han gnog och arbetade med alla 
krafter. 
Han hade ganfta (karp horfel, marktes hora 
det man hviikade längt ifrån eller talade nog fakta 
inne i rummet, fa fl han var pä gärden. Lika 
iä god fyn: han fkildc ock med fmaken det i- 
frän fig, fom ej behagade. Hans trägna vädran- 
de utefter marken, i häl, tufvor och ftubbar, 
utmårktc åfven flark lukt. 
Mot 
r- 
