1774- ^P^'- ^^j* I^^"' 
framtänder i nedra käken (dentes primores) lå- 
fom alla idiflande djur. DeOa åro något min- 
dre och fmidigire, än på annan bofkap: til an- 
talet atta, något hvåsrtc ät den inre fidan. Oxel- 
tånderna (dentes molares) i båggc kåkarna, nå- 
got uthälkade och kantige, i h vardera kåken fex, 
hvaraf de fyra främfte åro florre^ och de två 
inre mindre. Ögonen, Öronen och Nåshålea 
åro, i anfeende til djurets ftorlek, nägot ftorre, 
ån på den Svenfta Bofkapen, i fynnerhet Nås- 
hälen. 
Svanfen år ej mer ån några tum lång, hviU 
ken meråndels altid (lär up i vädret, i fynner- 
het dä Renen fpringer. Klofvarne, låvålpåbak- 
fotterna fom framfotterna, ftorre, eller mycket 
plattare och vidare, år^ på annan Horn-bodcap. 
Under qvicken i Klofvarna fitter et litet ben, 
ej olikt en Kråft-ften, men något längre, hvil- 
kec, dä Renen gar, knäpper eller knarkar lä högt, 
at det kan val horas til loo fteg ^ men åro fie-^ 
ra i ftiocken, höres detta knarkande til dubbislt 
längre diftance. 
Forfynen har ej utan orfak lemnat deffa djur 
denna egenfkap: ty når de, under mulna och 
tockenaktiga dagar, varda i fjållet betåckte af 
de tjocka moln - floder, fom ibland nedfalla, i- 
bland upftiga, och man, for mörker midt pä da^ 
gen, ofta ej kan fe ofver g a lo fteg ifrån fig, 
kunna ej allenaft Renarne fjelfve, genom lysGiande 
på detta knarkande, hora hvarandra, når de un- 
der betandet kommit något at flvingras, utan 
Vall-hjonen hafva åfven liåraf mypken hjelp> at 
hälla hjordet> tilfaramanso 
I 5 ijEle? 
