1758. Jan^ Féb. Mart* 23 
Sedanrforenlmde tackjärns armar, fa for 
flangjärns-hammarc fom maimbokare, hvnr efter 
fin llorlek, få långe uthärdat profvet, fä val vid 
fömmur- varma fom kall vinter, utan någon akt« 
iamhct af arbets - folkel j har man (lor orfik at 
förmoda, det de icke eller låra brilla, fa länge 
icke någon ovanlig väldfamhet eller tyngdens för- 
ökning uti hammaren dårtil gitVer orfik, och at 
de fåiedes flera år kunna uthärda. Skulle ock 
annorlunda hånda, eller at en fadan arm någon 
gång (kulle fpringa, få är forlu (len därvid ganfka 
ringa, och tackjärnets varde i behåll, fimt lika 
lårt at fatta nya armar, h vilka altid kunna hafvas 
i forråd , fom at omfa dem , fom äro af rrå, hvilket 
ftundom med de fenarc ofta nog händer Skulle 
ock någon emot formodan harpa gora et olycke- 
ligt forfok och Icdfna vid forfta motgången, kun- 
na låtteligen häl up huggas och trä- armar infattas. 
Således jjoch fom tackjärns lyft-armar tyckas 
for framtiden vara af en betydande nytta , och in- 
tet åfventyr löpes med deras nyttjande , hvar- 
af mojeligheten redan ar utrönt , fä väl fom de^ 
ras tilråckeliga flyrka, tager jag mig den fi*i* 
heten, at til Kongl. Academicn härjämte upgif- 
Va ritning pä fädane lytt- armurs fkapnad och Itor'^ 
lek, fom redan blifvit forfokte. Tab. il. Fig, 
utmärker en tackjärns ring med 4 lyft-armar, it^ 
dan, fom den nu nyttjas til Plåthammaren vid. 
Skinfkatteberg, allcnaft med den (killnad, at den- 
na ritning utf ätter något ftarkärc bredd och tjock* 
lek på järnet 5 at man få mycket mera kan va*» 
ra forfåkrad om beftåndigheten, dä modclkn där« 
efter gorc«» 
