1?0 
Juh Aug, Sept^ 
neliga fkaror famlade, drifva famma Fiikungar 
tilhopa for at fjelfve nyttja dem efter behof 
(§. II,). Man medgifver dock at berörde fmå 
Fifkar ockfå kunna lockas af de Vatn-Yrfån fom 
faftna på Manietternas Klangen, då de åfven 
betjena fig af at deltaga i Manietternas fångft^ 
Men ån om Manietterne bruka fina Klangen, 
med Yrfån påfaftnade, fåfom utftråckta långa 
Metrefvar at dårpå fånga och draga til fig de 
fmå Fi/kar fom taga dårpå? Atminftone fer det 
ganfka fvårt ut at en Sjokalf, fom fimmar få o- 
åndeligen långfamt, fkal kunna annars fånga en 
FiH^ fom Timmar fåfom en blixt. 1 April och 
Maj, då Manietterna börja blifva mera fynliga, 
åro de fmå cch vid början ai October tror man 
dem hafva hunnit til ofvananforde ftorlek. Vår- 
tiden och få långe de åro fmå, /kola de åtas 
af Torfk, Hvitling, Makrill och annan Fiik, 
men fedan de blifvit ftorre Ikall ingen Filk 
garna taga dem 5 däremot /kall Hvalfilken (Ba- 
lsena myfticetus) altid hålla dem til godo. Man 
menar at Manietterna do alla bort om Höften, 
men förmodeligen år det myckenheten fom för- 
fvunnit genom det de dels blifvit upåtna, dels 
gått åt Hafsdjupet at öfvervintra. De fom åro 
blå eller purpurfårgade, hållas före vara gifti- 
gaftj Ehuru de åfven finnas af åtikilliga (kiftan- 
de fårgor, få låra dock de fenare vara allmän- 
naft. Samlade i et karl, föndervifpade och 
påfmorde dår Vågglöfs uppehålla fig, tros de 
vara det fåkrafte medel at fördrifva dem. De 
Norrfke Bönder ålta dem tilfamman i Ler eller 
Kalk och ftryka det i våggfpringorna dår Vågg- 
löffen uppehålla fig 5 Deffe Bönder ikola ock 
veta 
