i^j^å Oä. JVöv. Dec. 267 
Jag låt tiliråckligt fvafla klutar af ylle 
och groft linne. Defla blandade jag med 
tjåra och fvinhär på en flentalrik. Rokei- 
fen antändes och ftåldes få i grånfen, der 
matkarne ernade framflrofva, at röken foli i 
deras våg. De uthärdade denna flarka und- 
fägnad med en ihärdighet, fom väckte min 
forundran; och ehuru de väl förlorade mat- 
luften, och aldrig kunde öfverfkrdia rokflrä- 
ket, få hollo de fig likväl faft halfva dagen, 
innan de började gifva k6p. Ingen foll pä 
den utväg at vända tillbaka, till äfventyrs af 
den orfak, at de på ryggen lemnat et plun- 
dradt landllop. Ovifs om de, fedan de ned- 
fallit, icke kunde ä ny o fatta mod, tillade 
jag defsutom et annat forfok. Jag hade låft 
någorftädes, at filkesmatkar omkomma af 
åfkdunder; lät derfore loflTa fyra til fem flar- 
ka piftolfl^ott uti de bulliar, der matkarne 
innäftlat fig på Hällen, der röken icke kunde 
framtränga. Detta medel hade häftigare ver- 
kan, at följande dag fanns icke en enda ftrof- 
vare ofrig. , 
Bågge deffe utvägar äro fakre emot be» 
fkrefne olägenhet. De fordra hvarken moda 
eller koftnad. På vinbärsbulkar kan ohyran 
annars lätt bortplåckas, om man tidigt vid- 
tager en fådan utväg. Men krusbärsbufkars- 
taggar, utftående grenar och tätare gomflcn, 
gora en fådan plåckning bcfvåriig ^ om icke 
omo- 
