10 
J. G. AGARDH. 
characterer måste sålunda hemtas från de egendomligheter de visa under hela sin 
utveckling; och olikheter häruti kunna svårligen uppfattas, utan att arterne, hvar och 
en med sin formkrets, noga jemföras med hvarandra. Lägger man härtill att vissa charac- 
terer äro knapt märkbara utan i friskt tillstånd; att de stora dimensionerne hos många 
arter medfört, att man i samlingarne mest åtnöjt sig med bitar eller ofullständiga 
exemplar, så må man icke förundra sig öfver att Laminarieernes arter ofta blifvit med 
hvarandra förvexlade. 
Redan Greville kände att en Laminaria förekom vid Africas sydkust. På grund 
af en modification i färg kallade han den L. pallida. Dess yngre former, hos hvilka 
färgnyancen var mindre tydlig eller bladet ännu icke lacinieradt, hänfördes af flera 
Algologer dels till L. digitata dels till L. sacharina. Men emellan dessa Nordiska 
arter och den Capensiska ligger en Ocean, som svårligen någon Laminaria torde kunna 
passera. Oaktadt, således, de characterer som skilja L. ijallida och L. digitata icke 
äro just betydligare än de som skilja L. digitata från L. stenophylla, var man dock 
snart öfverens om att anse L. pallida såsom en skiljd art; och misstaget att hänföra 
den Capensiska artens yngre former till nordiska arter snart rättadt. Men likasom 
det var förekomsten vid olika, från hvarandra långt skiljda stränder, som väl hufvud- 
sakligen vållade att man fäste mera vigt vid den lilla olikheten i färg, så torde närbe- 
lägenheten af de localer, der de nordiska arterne förekomma, varit en anledning att 
man a priori varit benägen till deras förening. 
Laminaria longicriiris är den art, som i den nu hemförda samlingen förekommer 
i det största antalet exemplar. Den utgör utan tvifvel både den allmännaste och den 
mest storartade af Grönlands Laminarieer. Den representerar vid dess kuster Spets- 
Ijergens Lam. caperata. Jag har nedanför redogjort för dessa arters olikheter och 
characterer. Båda hafva hemförts i ett stort antal exemplar; bland dessa har icke 
förekommit något exemplar af L. caperata från Grönland, likasom jag ännu icke sett 
något exemplar från Spetsbergen, som med säkerhet kunnat hänföras till L. longicruris. 
Ifrån Grönland utbreder sio- L. longicruris nedåt Amerikas kust åtminstone till 42° Lat. 
Men jag har ett fullt characteristiskt exemplar deraf, som angifves vara taget vid 
Bahama öarne. Man har sett bitar af dess stipes uppkastade på Irlands, Skottlands, 
Jutlands och Bohusläns kuster. L. caperata är deremot allmän vid Spetsbergen. I 
GuNNERi Flora Norvegica {Toni. IL p. 127 tah. VII. fig. ö) omtalas under namn af 
Ulva. maxima en form, som sannolikt tillhör samma art; L. caperata torde sålunda före- 
komma vid Noriges nordligare kuster. Jag har antagit att Spetsbergens art är den- 
sammma som Delapylaie beskrifvit från Ncav Foundland. Jag har sett bitar (jemte 
en contour-teckning) af en på Englands kust uppkastad form, som sannolikt varit 
L. caperata. 
Den Grönländska samlingen innehåller äfven ett stort antal exemplar af en Lami- 
naria, som antagligen hos Dickie {Algce from Cumherland Sound in Linn. Soc. Journ. 
Vol. IX p. 237) och Croall (in Broivyis Fl. Discoan. Träns. Bof. Soc. Edinb. p. 439) 
blifvit benämnd L. saccharina. Jao- har trott att denna Grönländska form är samma 
art, som jag i ett föregående arbete kallat L. cuneifolia. Någon verklig L. saccharina, 
sådan den förekommer hos oss, har jag icke sett från Grönland. De characterer, 
