HIDRAG T IL I, KÄNNEDOMEN AK GRÖNLANDS LAMINAR[EER OCH FUCACEER. 9 
att det är analoga — icke samma — artei-, som på olika ställen förekomma; och 
att de till utseendet lika arterne äfven i sitt sätt att förekomma representera hvarandra 
på de olika localerna — de utgöra representativa arter. Den omständigheten, att 
man till en början icke sett någon skillnad emellan de lika benämnda arterne från 
olika localer, är lika litet här något bevis för formernes identitet, som de lika namnen 
böra antagas bevisa att alla de så betecknade Europeiska arterne verkligen förekomma 
vid kusterne af Australien, ehuru man anfört just detta factum såsom bevis för för- 
ändringar, hvarigenom ett tidigare samband skulle hafva blifvit brutet mellan haf, 
deremellan numera icke gerna några migrationer kunna äga rum. Olika bestämningar 
bero icke alltid af en Algologernes olika uppfattning af arterne; det kan visas, att så 
snart en noggrannare undersökning göres, så förekomma så betydliga afvikelser emellan 
många under lika namn gående former, att något tvifvel icke gerna kan fortfara derom 
att de utgöra fullt skiljda arter, ja! att de stundom tillhöra till och med olika slägten. 
Sådane representativa arter förekomma Väl inom många, och kanske inom de 
flesta slägten ; men hos Laminaria och Fucvs blii- egenskapen af analog form likasom 
mera i ögon fallande, emedan inom båda slägtena endast ett par hufvudformer före- 
tinnas, som hvardera äga flera sådane hvarandra mycket lika arter. Likheten är i 
sjelfva verket här så stor, att man länge ansett, och många sannolikt äfven hädanefter 
skola anse deras former som modificationer af samma art. 
Svårigheten att charaeterisera Laminarieernes arter är verkligen ganska stor, och 
detta icke blott derföre att de sins emellan äro hvarandra mycket lika, utan äfven 
derföre att inom arten vexlar utseendet under olika utvecklings-perioder^ och detta 
oftast pä ett analogt sätt. Alla erkänna att de under sin första period äro hvarandra 
så lika, att det är nästan omöjligt att från hvarandra skilja äfven de mest olika arternes 
yngre former. De börja således alla med en kort stjelk och en odelad lamina; men 
under det stjelken förblir kort hos några, förlänges den högst betydligt hos andra; 
att laminan hos några förblifver odelad, men lacinieras hos andra, läi- väl numera 
ingen betvifla. Men det torde böra noga påaktas att denna lamina — vare sig att 
den är odelad eller lacinierad — hos de flesta förändras till sin form högst betydligt. 
Den är sålunda hos alla till en början smal och långsträckt, med en mer eller mindre 
vigglik bas; men den vigglika basen blifver hjertformig och till och med njurformigt 
utbredd hos några, under det andra bibehålla den vigglik under hvarje utvecklings- 
stadium. Det är kändt att åtminstone de flesta arterne periodiskt ömsa blad ; vid 
bladömsningen blir det nya bladet större och bredare än det gamla. Det unga bladet 
är tunnt, än stötande i grönt, än i ljusbrunt; hos olika arter blifva i sednare stadier 
bladen än tunnare än tjockare och med olika färgnyancer. Fructitikationen förekommer 
hos olika arter icke 1)lott på olika delar af larainan, utan fläckarne (sori) få olika 
utsträckning och riktning, ehuru de icke synas antaga fullt bestämda former*). Arternes 
*) Characterer hemtade tVån fruclificationen hafva hittils vavit- aldeles förbisedda. Ueu öfverallt vid Europas 
kuster förekommande L. digitata torde af högst fä nyare Algologer hafva blifvit observerad i frukt; än 
mindre känner man den hos de sällsyntare arterne. Jag har lyckats finna sori hos de flesta arterne och 
har nedanför redogjort för de olikheter de visa, att döma efter det material, som stått mig till dispositioTi. 
K. Vet. Akad. Hau.ll. B. ir. N:o 8. 2 
