4 
J. G. AGAKDH. 
minst är detta förhållandet med de nordiske algerne. Laminaria Sacharina och L. digi- 
tata, Himanthalia, Alaria, Scytosiphon filurn o. s. v. från våra egna stränder gifva endast 
en svag bild af hvad mera arctiske regioner i sådant afseende kunna framvisa. I 
stället för att medelhafvet och andra varmare haf knapt äga någon alg, deraf äfven 
fullt utvecklade exemplar icke rymmas inom herbariernes vanliga format, så är der- 
emot detta allt för litet för att derefter afpassade exemplar skulle gifva någon nöj- 
aktig bild af rätt många arctiska arter. *) Och det är icke blott dimensionerne hos 
analoga former som blifva större i arctiska haf, utan äfven antalet af storvexta arter 
synes der tilltaga. Om således den högnordiska phanerogama floran utmärker sig 
genom dverg-artade former, så kan motsatsen sägas äga rum hos den arctiska hafs- 
vegetationen. 
Till en viss grad beror väl detta den arctiska hafsvegetationens storartade utse- 
ende deraf att de i allmänhet storvexta Laminarierne utgöra en så betydlig och så 
utmärkande del af densamma. Det finnes dock Laminarieer äfven i sydligare haf; och 
det är äfven andra alger, t. ex. den norra Stilla oceanens Iridea-arter, som få mera 
storartade dimensioner i kallare haf än analoga arter i de varmare. Jemte det att 
antalet af Laminarieernes arter dessutom är större i de arctiska hafven, så betyda de 
här mera, då antalet af andra arter är relativt mindre. I stället för att vi vid våra 
kuster hafva endast en Laminaria-art med odeladt, och en med lacinieradt blad, så 
tinnas både vid Spetsbergen och vid Grönland åtminstone 5 arter af slägtet Laminaria. 
Den .grönländska Lam. cuneifolia har ungefär samma storlek som vår L. sacharina; 
men L. longicruris, som är en af Grönlands almännaste alger, är vida större : på en 
stjelk af stundom många alnars längd bär den ett ofta lika långt blad; ja man har 
mätt exemplar som med stam och blad tillhopa hade en längd sf ända till 80 fot. 
RuPEECHT omtalar från Ochotska hafvet en Alaria, hvars blad har ungefär enahanda 
bredd med den vid Europas kuster vanliga, men som har en längd af mera än 50 fot. 
Vid Spetsbergen förekommer en annan art af detta slägte, hvars blad har till och 
med en alns bredd och omkring tre alnars längd, samt en flera alnar lång, och fingers- 
tjock stjelk. Men det är i synnerhet i den Stilla oceanens nordliga del — vid nord- 
amerikas vestkust — som rikedomen på Laminarieernes former och deras storvexthet 
blir mest påfallande. Dess Alarier, Arthrothamnus, Thalassiophyllum, Agarum och 
Nereocystis-arter bilda tillhopa en så storartad hafsvegetation, att man har svårt att 
af de småvexta representanter af samma grupp, som i andra haf förekomma, derom 
') Jag har ansett mig så mycket snarare böra fästa uppmärksamhet vid detta förhållande, som deraf torde 
förklaras hvarför rätt mänga misstag blifvit begångna vid bestämmandet af dessa arctiska arter. Man har 
sällan i samlingarne fått se annat än antingen bitar, som icke gifva föreställning om växten i sin helhet, 
eller unga exemplar, hvilka, hvad Laminarieerne vidkommer, äro så litet characteristika att det torde vara 
ännu i dag rätt svårt att skilja äfven de mest olika arters yngre former från hvarandra. I bästa fall har 
man utvalt de möjligast minsta exemplar af äldre, hvilka icke heller äro serdeles egnade att derom ge någon 
klar föreställning. Hauwey, som anade att flera arter kunde förekomma än de som gingo under de van- 
liga benämningarne säger i Ner. Bor. Am. p. 94: The limits of species among these gigantic algse can 
rarely be determined from Herbarium specimens alone, and should be fixed by persons familiar with the 
plants in their places of growth and who have watched the development of the frond through all its stages.'" 
— Att vid de Svenska arctiska expeditionerne talrika exemplar och af alla åldrar blifvit medtagna, 
äfvensom att dessa nedlagda i salt kunnat som friska undersökas, har sålunda medfört fördelar som för 
det nogare bestämmandet af dessa storvexta arter, icke nog kunna uppskattas. 
