1786. Jpi\ Maj. ffun. 139 
ftålle ; men fom Renarnes antal i fjällen famma 
tid förhäiier lig til dem, fom dä kunna finnas 
i n^ogs-bygden, fåfom ico til i, få år orfaken 
tydelig, h vårföre fiera Ren-flyng finnas i fjäl- 
len, och at fjållen ingalunda äro deras hemvift, 
där de vifferiigen fnart fkuUe fryfa ihjäl, (von 
LiNNe Våilg. Refa, p. 203). Vidare äro olå- 
genheterne de, at Renarne kunna i fjällen icke 
taga något huil pä fig, emedan de antingen 
inåite Itå på Snö-bergen, eller hindra fig ifrån 
betande, när de gå där ned ifrån, i anfeende 
därtil at de ftåndigt blifva fyfTelfatte at föfa 
Styngen ifrån fig. Ren-fkinnen förlora deras 
värde, i anfeende til de mänga ärr, fom blifva 
på dem efter Styngens larver. Åndteligen dö 
ock månge Renar, i fynnerhet dä de äro pä 
andra året, dä de mäfl åro utfatte för Ren-ftynget. 
At förekomma Stynget, medelft något täc- 
kes påläggande pä Renen, blifver ogörligt, dä 
en Lapp icke kan våfva, men eger ofta 5 til 700 
Renar. A t flicka ihjäl larven i des kula med 
en näl, torde matta Renen för mycket, eme- 
dan kulan fedan rinner fåfom en Fiftel, enligt 
v. Lin Nes förfök. At fmörja Renarne med 
något, lärer ej heller taga lag, helA hären den- 
na tiden affaila. Triewald har dock varit 
af den tanken, at Renarne kunde fmörjas med 
famma fom Lapparne fjelfve förvara fina anlig- 
ten för Flugor och Brömfar, nämligen Tjära 
och Ren -mjölk 5 äfven at Tjära kunde drypas 
[; i hålen af larvernes kulor på Renarna. (Kongl. 
Vet. Acad. Handl. 1. c. p. 135). Det fenare 
torde til äfventyrs, om det ock dödade larverne, 
förorfaka mycken bulning och fvärare päfölg- 
dcr 
