176 1748- J^^^^ Au^, ScptemK 
Hår af fer man dä, at om det år I:s fom med 
lin attraétion oroar II:s och gor hans gäng ojemn, 
fa betalar han med dubbelt matt hvad han Ijelf af 
I{:s lidit» Alla omftåndigheter gora det mer aii 
troligt, at fä år. Jag fåger, at det år mer än tro- 
ligt ; ty huru vida denna ojcmnheten fom IT.s haf- 
ver,år ofverensilåm mande med gravitations lagar* 
na, kan jag icke ånnu med full vifshet fåga, c- 
medan hvarken Newton cUer någon annan har, 
fä vida mig år bekant, ånnu utrönt eller utforli- 
gen beviil, hvad ändring den yttre af tvånne fmS 
omkring en (tor revolverande kroppar bor under- 
gå af den inres atrradion. Newton har meren- 
dels lämpat fin theorie pa var Mane , fom val år 
enfam Jordens foljeflagarc , men lider dock af So- 
lens att ra6i:ion famma ändringar, fom vore Solen 
ock Jordens foljeflagare, nämligen Manen den inre 
och Solen den yttre. Ty Manen gar, fafom jag 
bevift om Ls, fortare i zyzygierna med Solen än 
i (^uadraturerna. Men fa fl Solen formar turbera 
Manen, formar dock icke MEncn, fä liten i an- 
feende til Solen och tillika aflcgfcn ifrän henne 
fom han år, at turbera Solen igen. Derfore har 
Newton intet fä noga underfokt, hurudana än- 
dringar den ofre af de tyä fm Ii kropparna, bor lida 
af den lågres gravitatioil. Men med Jupiters Mä« 
nar åro helt andra omftåndigheter De åro alle 
nåftan lika ftorc, och ligga jämväl mycket nära 
in pä h varandra , få at, om aflio och reaétio fkal 
vara lika, mäfte den yttre ej hafva mindre, utan 
fnarare ftorre känning af deras inbördes attraftion, 
ån den inre. Detta blir fäledes et vackert Pro- 
blems at tänka på och uplofa for Mathematicis^ 
Den enda uplyfning jag nit in til kunnat fä om 
fakcn, år likheten af defTa Jupiters andra månes 
ojemn- 
