1784- -^P^' ^^^J' (^^^' 1^9 
fixum aéfratom fläppte forfl et räftfärgadt pr^ci- 
pitat och fedan et hvitgult : bagge, tvåttade och 
torkade, fvartnade genom caicznation och ut- 
märkte en jårnbiandad manganeiii kalk. Järnet 
faiier i början ymnigare, och derai blir färgen 
pä fällningen alt blekare ju längre det lider. 
Om af Wad flåppes pä fmält och giodgad fal- 
peter, få höres våfande, men knapt vilar lig 
någon enda gnilla, fom dä formodeligen hår- 
rörer af nägot främmande fmolk, fom uifålligt- 
vis kommit at inblandas. Salpeter-maffan blir 
gron, h vilket äter tilkänna gifver en järnhall- 
tig brunften. Dock beftär icke Wad hel och 
hållen deraf, ty utom et kifelartadt refiduum, 
fom falpeter-fyran icke rader pä , och gör vid 
pafs IQ procent, mer eller mindre, fä träffas äf- 
ven både blykalk och tungjord, hviika utur 
fyran lått fällas genom vitriol-fyra eller de neu- 
tral-falter, i hviika den samma innehälles. Den 
förra reduceras lätt för bläsror, men ej den fe- 
nare. Tilfammans utgöra de omtrent 6 procent. 
Dä falpeter-fyra digireras på Wad, utan tilfats 
af focker eller andra ämnen, fom hyfa phio- 
gifton i vederbörlig förbindelfe , löfes nälbn 
ingen ting, utom iDlyjorden och tungjorden. 
Öfverftående fyra tingeras icke, men då vatten 
tilfläs, får det en blek gulbrun färg, fom dock 
genom tilräcklig hvila famlas pä botten och 
år icke annat, än, et fint upflammadt järn-kalks- 
doft, blandadt med litet kifel, fom ibland tränga 
genom filtrum. 
Af de anförde omftåndigheter faller nog 
tydeligen i ögonen, at fkillnaden imellan VVc4. 
och vär vanliga brunften är ganfta ringa. Nå- 
gra procent blyjord , fom tråflfas i den förra 
och 
